BIOGRAFIER. — FREDRIK WILHELM CHRISTIAN ARESCHOUG. 349 



sommar till hjälp. Och då jag ej vill uppträda med nå- 

 got halfgjordt arbete, isynnerhet som detta troligen blifver 

 mitt sista, har jag beslutat att ej för närvarande publicera 

 mina undersökningar utan vänta till nästa höst.» 



Detta arbete, som aldrig hann utkomma, förelåg vid 

 Areschougs död så godt som färdigt i manuskript med tal- 

 rika planscher — ett prof in i det sista på den starka, idoga 

 håg, som uppbar hela hans vetenskapliga lifsgärning. 



När man granskar den långa listan öfver de publikatio- 

 ner, som utgått från Areschougs hand, är det särskildt en, 

 som har sitt alldeles speciella intresse, den nämligen, som bär 

 titeln: »Charles Darwin. Ett minnesblad» (1883). När Are- 

 SCHOUG tillträdde professuren i botanik i Lund 1879 hade 

 han för sin installationsföreläsning valt ämnet: »Hufvud- 

 strömningar i våra dagars biologiska naturforskning», hvar- 

 vid han gaf en framställning af den darwinska utvecklings- 

 läran och riktade därvid särskildt en skarp kritik mot de in- 

 vändningar, som från motståndarnes sida rests mot de nya 

 lärorna. Det är denna sin då mycket uppmärksammade före- 

 läsning, som Areschoug efter Darwins död utgaf i något 

 omarbetad form som ett minnesblad öfver den store mästaren, 

 hvars starke och modige förkämpe på svensk botten Are- 

 schoug som en bland de förste kan tillräkna sig hedern att 

 ha varit. Liksom öfverallt annorstädes i världen, rasade äf- 

 ven i Lund striden för och mot Darwin väldeliga och det 

 fordrades en icke ringa själf tillit och oförskräckthet att i de 

 kritiska åren ställa sig i breschen för de nya idéerna. Då 

 därtill kommer, att Areschougs närmaste förman, professor 

 J. G. Agardh, var en afgjord motståndare till descendenzteo- 

 rien, så förstår man lätt, att Areschoug ej alltid haft det 

 så angenämt under sin långa adjunkttid. I svensk naturforsk- 

 ning representerar denna Areschougs gärning ett historiskt 

 moment af grundläggande betydelse. Nu kunna vi knappast 

 föreställa oss, till hvilken grad den idéstriden gällde lif och 

 död för en gammal och en ny tid. Vi må aldrig glömma 

 den käcke banerförare, som så helt satte in sin personlighet 

 i den kampen, som Areschoug gjorde det. 



Äfven som läroboksförfattare har Areschoug varit verk- 

 sam. Hans år 1870 utkomna bearbetning af M. W. von Di- 

 BENS »Handbok i växtrikets naturliga familjer» var ännu 

 långt in på 90-talet den lärobok i systematisk botanik, som 



