254 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1911. 



till en ursprunglig diameter af c:a 150 m. Det är påtagligt, 

 att äfven vid den mest frikostiga bercäkning af det meteoriska 

 material, som blifvit borfördt tillsammans med det, som ännu 

 finnes kvar i form af metalliska partiklar i sandstenen, det- 

 samma icke kan uppgå till mer än en bråkdel af projektilens 

 ursprungliga massa. Det synes därför vara sannolikast, att 

 större delen af järnmassorna finnas kvar, ehuru på så stort 

 djup, att de äro oåtkomliga och ej ens låta sig magnetiskt 

 påvisas. Det bör äfven ihågkommas, att ehuru ett stort an- 

 tal borrhål blifvit nedförda till så stort djup, att de orubbade 

 berglagren anträffats, så är dock afståndet mellan de olika 

 hålen så pass betydande, att ganska betydliga mängder af 

 meteoriskt material äfven i form af stora jänblock skulle 

 kunnat undgå uppmärksamheten, och de ogenomträngliga 

 kroppar, som man funnit på stort djup i flera af borrhålen, 

 torde säkerligen böra tolkas som sådana. Därtill kommer 

 också, att den tekniska metoden, med hvilken borrningarna 

 utförts, är sådan, att endast det finaste och mest sönderde- 

 lade metalliska materialet därigenom kunde påvisas. Äfven 

 har man velat antaga, att större delen af meteoren förgasa- 

 des vid den intensiva hetta, som uppstod, då den träffade 

 jordytan och att en större del af återstoderna fallit offer för 

 oxidationen. Utströmningen af gaser, som följt efter öfver- 

 gången från det fasta till det gasformiga stadiet hos meteo- 

 rens beståndsdelar, har säkerligen kraftigt bidragit att utkasta 

 bergartsmaterial från kraterns inre och öka dess dimensioner 

 i en måttstock, som vi icke hafva något medel att uppskatta. 

 En fråga af särskildt intresse anknyter sig till den tid- 

 punkt, då meteorens inslag och kraterns bildning skulle hafva 

 ägt rum. Om man endast tager i betraktande förhållandena 

 på fallplatsen, är man i detta hänseende hänvisad till jäm- 

 förelsevis osäkra uppskattningar. En ledning gifves af den 

 omständigheten, att de utkastade stenblocken, såväl de större 

 som de mindre, genomgående skulle visa sig mycket litet an- 

 gripna och förvandlade genom vittring. De äro i det hela 

 skarpkantiga och hafva ett friskt och oomvandladt utseende. 

 Barringer säger, att det utseende de förete är sådant, som 

 om de, geologiskt taladt, voro utkastade i går. Han anser, 

 att kraterns bildning sannolikt bör förläggas 2 a 3,000 år 

 tillbaka i tiden, under inga omständigheter längre än 10,000 

 år tillbaka. En tidsbestämning, som anger den minsta tid, 



