256 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1911. 



stensfall i Allegan, Michigan 1899, att en sten vägande 70 

 skålpund nedträngde 18 tum djupt i sandig mark och öfver- 

 ensstämmande härmed är berättelsen om den sten, som föll 

 1492 i Enslsheim i Tyskland, hvilken med en vikt af 260 skål- 

 pund berattas hafva nedträngt 5 fot i marken. Fallhastig- 

 heten och nedträngningsförmågan hos de båda sistnämnda 

 meteoriterna torde ungefär kunna jämnställas med den hos 

 projektiler af motsvarande vikt. 



Den största nedträngningsförmåga, som är känd från något 

 direkt iakttaget meteorfall, är den, som är förbunden med 

 knyahinyameteoriten,hvilket fall beskrifvitsafHAiDiNGERl866. 

 En sten på 660 skålpunds vikt nedträngde icke mindre än 

 11 fot i jorden, d. v. s. tre eller fyra gånger dess diameter, 

 hvilket var så mycket mera anmärkningsvärdt, som den träf- 

 fade jordytan under en sned vinkel af c:a 27° från lodhnjen. 

 Fördjupningen visade sig nästan regelbundet kraterlik och 

 stycken af jordmassan kastades upp ur hålet och spriddes 

 ända till 50 m. från fallplatsen. Stenen befanns vara sönder- 

 bruten i tre stycken, och jorden under anslagsplatsen var 

 sammanpressad till en bergarts hårdhet. I detta fall kunna 

 vi således konstatera åtskilliga analogier med den meteoriska 

 kratern i Arizona. Den järnmeteorit, som föll vid Agram år 

 1751 med en vikt af cirka 100 skålpund, gräfde sig ned till 

 ett djup af 15 fot. A andra sidan har man iakttagit ännu 

 mycket tyngre meteoriska massor, hvilka, så vidt man kunnat 

 finna, icke utöfvat någon genomträngande inverkan på sitt 

 underlag. Cape York-järnet, som väger omkring 37 Va ton, 

 och som hemfördes af nordpolsfararen Peary, befanns lig- 

 gande på en bädd af granit- och gneisblock utan att hafva 

 nedträngt i densamma. Detsamma synes äfven vara fallet 

 med andra större meteor järnmassor, hvilkas fall man icke be- 

 vittnat, såsom Williamettjärnet, vägande c:a 15,6 ton, och 

 Bacubiritojärnet, hvars vikt uppgifves till 20 ton. Om dessa 

 hade haft formen af runda kulor och rört sig med en hastig- 

 het af c:a 600 m. i sekunden, så skulle man hafva väntat, 

 såsom ofvan anfördes, att de hade äfven i ett material så 

 pass hårdt som sandsten, gräft sig ner till ett djup af två 

 diametrar och där brustit i stycken. I fråga om Bacubirito- 

 och Williamette-meteoriterna träffade de en mjuk mark och 

 gräfde sig ändå ej ner mer än en diameter. Alla de öfriga 

 stora mexikanska järnblocken hafva blifvit bortförda från 



