258 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1911. m^^ 



Sedermera har det visats, att radiationspunkterna för de 

 mindre stjärnfall, som förekomma den 20—21 april och den 

 27 — 28 november likaledes öfverensstämma med kända komet- 

 banor. 



Det är påtagligt, att detta icke kan bero på en tillfällig- 

 het, utan att kometerna och meteoritsvärmarna måste vara 

 intimt förbundna med hvarandra. 



Synnerligen belysande i detta afseende är förhållandet 

 med Bielas komet. Denna, som är känd sedan 1772 med en om- 

 loppstid af 6,6 år, visade sig vid sin återkomst 1845 vara 

 delad i två kometer, rörande sig i samma bana. Sedan 1852 

 äro dessa försvunna och ersatta af en meteoritsvärm, de s. k. 

 Androraediderna, genom hvilken jorden passerar den 27 — 28 

 november. Under jordens passage genom Andromediderna den 

 27 nov. 1885 nedföll och tillvaratogs vid Mazapil i Mexico ett 

 järnblock af 4, i kg. vikt, hvilket således härstammar från en känd, 

 ursprungligen vårt solsystem icke tillhörig himlakropp, nämligen 

 Bielas komet} 



Medan Schiaparelli ansåg, att kometerna och de dem 

 åtföljande meteoritsvärmarna hade ett gemensamt ursprung, 

 så gick Tait 1869 ännu ett steg längre, i det han ville be- 

 trakta meteoritsvärmen och kometen såsom identiska; han 

 sökte visa, att många af kometkärnornas egenskaper kunna 

 förklaras, om man betraktar dem såsom svärmar af meteori- 

 ter. Så betraktas de äfven af Pickering: han anser att ko- 

 metkärnan består af ett antal större meteoriter omgifna af 

 mindre dylika. Om kometen hör till de synliga, d. v. s. till 

 de själflysande, är hvarje meteorit omgifven af sin atmosfär. 

 De ej själflysande kometerna, som endast lysa genom reflek- 

 teradt solljus, äro indentiska med meteoritsvärmar, d. v. s. 

 de isolerade meteoriterna finnas kvar men utan atmosfäriskt 

 hölje. 



Om man på en världskarta utmärker fallplatserna för alla 

 hittills funna sten- och järnmeteoriter, så framstår ett egen- 

 domligt förhållande i fråga om sten- och järnmeteoriternas 

 fördelning på jordytan. Det visar sig nämligen, att stenme- 

 teoriterna äro talrikast på östra hemisfären, järnmeteoriterna 

 däremot på västra. Inom ett område, som hufvudsakligen 

 omfattar Europa och Indien, kände man år 1904, då Farring- 



* W. E. HiDDEN: On the Mazapil Meteoric-ii-on, which fell November 

 27:de 1885. American journal of Science, Vol. 133, s. 221, 1887. 



