HENRIK PRINTZ [1922 



hverandre til et tæt knippe. Spredt over hele stængelen, ogsaa paa 

 det nederste opsvulmede parti, lindes temmelig tætsittende skjæl- 

 formede blade. 



Plantens farve er gulbrun, klorophyll mangler fuldstændig, og 

 den er saaledes helt og holdent henvist til et parasitisk levevis, som 

 rotsnylter paa andre planter; paa Abakansteppen synes dette hoved- 

 sagelig at være Thijmns Ser py Hum. 



Plantens naturlige voksested paa Abakansteppen var de torre 

 og om dagen overordentlig sterkt ophetede devoniske sandstens- 

 klipper. I avsatser og paa skrænter, der ikke var for bratte, og hvor 

 det ved forvitringen dannede temmelig grovkornede grus blev lig- 

 gende, vokste Phelipaea sammen med et faatal andre utpræget 

 xerophilt byggede planter, der her dannet en meget glisen vegeta- 

 tion.^) Stængelens nedre halvdel er i almindelighet skjult i jorden 

 og kun den blomsterbærende halvdel raker op over jordoverflaten. 

 De overste og yngste deler av planten er beklædt med lange, hvite 

 haar, der danner et tæt, filtet belæg; nedover stængelen blir denne 

 haarklædning efterhvert tyndere og tyndere, og mangler helt paa 

 plantens nedre og underjordiske deler, der saaledes er ganske glatte. 



STÆNGELENS BYGNING. 



Et tversnit av en ung, blomstrende, overjordisk stængel er i 

 omkreds uregelmæssig rundagtig- elliptisk, ofte litt kantet (fig. 1); 

 diameteren vil i almindelighet være omkring 0,5 cm. Ytterst finder 

 man en enlaget e p i d e r m i s, indenfor folger et b a r k 1 a g, en 

 kreds indbyrdes frie k a r s t r e n g e r, adskilt ved marvstraaler og 

 inderst en central marv. Særlig i stængelens overste og yngste 

 partier, hvor de skjælformede blade kan sitte noksaa tæt, er tver- 

 snittet ofte meget uregelmæssig paa grund av den nedlopende 

 bladbasis, der vil danne ribber paa stængelen. (Fig. 2). 



E p i d e r m i s. Set fra flåten bestaar epidermis paa en ung over- 

 jordisk stængel av tyndvæggede, lange, jevnbrede celler, der er 

 ordnet i regelmæssige længderækker. De enkelte celler er omtrent 

 25 — 25 jii brede, men varierer forovrig mellem 14 — 30 /<, og deres 

 længde er i alm. 4—8 gange bredden. (Fig. 3). Epidermiscellenes 

 længdevægger er indbyrdes omtrent parallele; tvervæggene staar 

 ofte vinkelret paa længderetningen, eller de danner mer eller 

 mindre skjæve vinkler, hvorved epidermiscellene tildels blir noget 

 tilspidsede i endene. Temmelig hyppig avbrytes de regelmæssige 

 cellerækker av spalteaapninger, eller av celler der danner basaldelen 



^) Om vegetationsforholdene her se: H. Printz, The Vegetation of the 

 Siberian-Mongolian Frontiers, p. 25, Trondhjem 1921. 



