Nr. 2] BIDRAG TIL MØRE FYLKE S KVARTÆRGEOLOGI 31 



har jeg ikke undersokt nogen mellemliggende skjellbanke for i 

 Nordtjord. Der er den iunnen i skjellbanken på Taklo, 



På Sondmor er den lunnel i de kolde lerlag på Suloen, således 

 Nymark, lurbininntaket ved Langevågen m. fl. st., Norvo: kirkegår- 

 den ved kapellet. Ellingsoen: Hoff. I Romsdalen: Vidåen og kanalen 

 ved Furland, Flate, Hole på Tiltereidet. Av disse ligger sistnevnte 

 lengst inne i fjorden og hoiest over hodet. Nordmor: Tevik ved 

 Aure, Ronningsmelen i Todal (Aure), Gridsvåg, Glosvåg I og H, 

 Hagelinsdammen, Posldalen, Langevasvågen og Damhaug på 

 Smolen, Borgen og Ødegården på Nordlandet (Kristiansund), Skipe- 

 nesbekkcn på Skardsoen, 20 m. o. h., Romelokken I, 6.4 m. o. t., 

 Visnes ved Komstadf jorden, Vågosen, Reinsvik (Bekken øst for 

 Reimsvand m. fl. st.). 



Arten er ikke noget sted funnet så sent som i avleiringer fra 

 tapestid eller senere unntaken der har skedd en utskylning av 

 eldre lag. Den er således en karakterform av rang, som hittil har 

 været litet påaktet i våre kvartæravleiringer. Såvidt jeg vet er det 

 kun Nummedal og nærværende forfatter, som har holdt den ut som 

 en egen art. Om det er demie art Øyen opforer som Cingula castanea 

 fra Kristiansund, tor jeg ikke uttale noget om; men det skulde være 

 underlig, om han skulde ha overseet denne temmelig almindelige 

 art og funnet den gjenuemgående sjeldne egte C. casfanea, Mull. 

 Forovrig skulde jeg tro, at arten også må være temmelig almindelig 

 i Trondhjemsfeltet, ialfall i ytre del. 



IV. Landflatens Nivåforandringer. 



Allerede professor W. G. Brogger antok at landet under ratiden 

 lå i den nuværende hoide og da befant sig under synkning. Men 

 avgjorende beviser for, at landet hadde lagt under atmosfæriliernes 

 påvirkning helt til den nuværende strand, kan dog ikke sies å være 

 slerke. Under mine arbeider på Hustadhalvoen har jeg gjort endel 

 iakttagelser, som utvilsomt stotter Broggers opfatning. 



På hele strekningen mellem Guleberget i syd og Hustad i nord — 

 og saa langt ost som til Venås legger en snart merke til, at det 

 meste uorganiske losmaterialie som finnes, er et skarpkantet for- 

 vitringsgrus. Fjellgrunden har på de fleste steder et eiendommelig 

 råttent præg, mot det som er tilfellet, når vi kommer litt innenfor 

 ovennevnte område. Da havet i sin tid her har skåret inn en 

 mektig flate på 4 — 5 km. bredde — strandflaten — så ligger det i 

 sakens natur, at dette forvitringsfenomen må være av yngre dato; 

 fra et tidsrum, da landet atter var hevet minst til den nuværende 

 hoide. 



Dette bestyrkes ved et nærmere studium av forholdene i den 

 laveste skjellbanke på Romeloken. Som beskrevet i Bidrag til 

 Romsdals amts kvartærgeologi I, pag. 55 — 56 har man dypest sand- 



