AARSBERETNING FOR 1922 



andring opgav selskapet den almenvidenskabelige retning, det tid- 

 ligere hadde virket i, og det blev bestemt, at dets midler for- 

 trinsvis skulde anvendes til fremme av de naturhistoriske, arkæolo- 

 giske og historiske videnskaper, og at man i forste række skulde ta 

 sigte paa de nordlige egne, særlig det nordenfjeldske Norge. Disse 

 bestemmelser staar som bekjendt fremdeles ved magt. 



Selskapets medlemmer blev oprindelig optat ved ballotering. I 

 statuterne av 1811 var det bl. a. bestemt, at den som vilde optas i 

 selskapet, skulde indsende en av ham forfattet og tidligere utrykt 

 og ubelonnet avhandling over et eller andet videnskabelig emne, 

 likesom statuterne indeholdt omstændelige regler for bedommelsen 

 av denne avhandling og om fremgangsmaaten ved optagelsen. Men 

 efter hvad K. Rygh oplyser om i «Bidrag til det trondhjemske 

 videnskabsselskabs historie«, er disse bestemmelser neppe nogen 

 gang blit overholdt. Forholdene utviklet sig mere og mere i den 

 retning at videnskabelige kvalifikationer ikke dannet det eneste 

 grundlag for optagelse som medlem. Ax denne grund blev ogsaa 

 balloteringen i 1903 sloifet helt og erstattet med den nugjældende 

 bestemmelse. 



Der kan neppe herske nogen meningsforskjel om at statutfor- 

 andringen i 1874 var paakrævet og har virket ganske fornyende paa 

 selskapet. Den begrænsning av virksomheten som derved blev fast^ 

 sat, er naturlig og gjor det mulig at opnaa værdifulde resultater 

 paa de valgte omraader, selv med de indskrænkede resourcer sel- 

 skapet har til sin raadighet. 



Derimot kan der være delte meninger om ophævelsen av ballote- 

 ringen ved optagelsen av nye medlemmer nar været ubetinget 

 heldig. Saadan som forholdene hadde utviklet sig, maatte imidler- 

 tid ogsaa denne statutforandring fremstille sig som ganske naturlig. 

 Men om demie forandring forsaavidt var naturlig og berettiget, saa 

 den nærmest maa sies at være en formel anerkjendelse av en 

 allerede fuldbyrdet utvikling, kan det paa den anden side ikke 

 negtes at selskapet netop ved en saadan formel anerkjendelse av 

 denne utvikling ogsaa opgav saa at si den sidste skanse i sin 

 oprindelige position og anlok nærmere karakteren av en museums- 

 forening, som ikke har synderlig andet tilfælles med et videnskaps- 

 selskap end det gamle navn. 



Jeg fremhæver disse forhold udelukkende til belysning av de 

 efterfolgende forslag, idet jeg bestemt onsker at betone at jeg heri 

 ikke lægger nogen kritik, hverken over beslutningen av 1903 eller 

 over selskapets senere virksomhet, og jeg er for mit vedkommende 

 fuldt klar over, at fordi om selskapet for nærværende ikke kan sies 

 at ha karakteren av et virkelig videnskapsselskap, er det arbeide 

 som selskapet driver, likefuldt av stor videnskabelig betydning. Og 

 naar jeg overhodet finder det berettiget nu at opta til droftelse 

 sporsmaalet om at gi selskapet tilbake sin oprindelige karakter. 



