90 



tilsyneladende viste sig større end hos den voxne, samt 

 at Bagkropsegmentet (i) var kortere (omtrent saa langt som 

 de 2 sidste Brystsegmenter, f g, tilsammentagne). De tilste- 

 deværende 6 Par Brystfødder (m-r) vare allerede stærkt udvik- 

 lede, tredie og fjerde Par (o,p) omtrent dobbelt saa lange som 

 Kroppen, ligesaa Antennerne, af hvilke de nederste (1) næsten 

 vare 3 Gange saa lange som Kroppen; men samtlige disse 

 Vedhæng vare endnu bløde og bøielige uden tydelig Ledde- 

 deling. Femte og sjette Par Brystfødder (q, r) vare endnu 

 traadformige ligesom de foregaaende, og Branchialfødderne 

 (t) hang frit frem paa begge Sider af Bagkroppen. Alle disse 

 Unger dannede en tæt og sammenhængende Hob, idet 

 deres lange bøielige Vedhæng vare mangfoldig sammenslyn- 

 gede og forviklede med hverandre. 



Et besynderligt, endnu uforklarligt Forhold bemærke- 

 des ved at undersøge de i Spiritus opbevarede Exemplarer 

 af ægbærende Hunner. Naar man aabner deres Brystpose, 

 seer man nemlig, at Bugfladen af de 4 første Brystseg- 

 menter, under hvilke denne Pose er anbragt, istedetfor at 

 være lidt convex som hos de Individer, der ikke bære Æg, 

 tværtimod er meget stærkt fordybet, idet dens Integumen- 

 ter synes at fattes, saa at Tarmen og Leveren ligge blot- 

 tede. Gangliekjæden var heller ikke at bemærke, den 

 syntes at være borte med Integumenterne. Det synes som 

 om disse sidste, der oprindelig omslutte Æggene, ved disses 

 og Embryonernes Udvikling udspændes alt mere og mere 

 og omsider forsvinde. Opklaringen af dette gaadefulde 

 Forhold kan alene ventes ved fremtidig Undersøgelse af 

 det levende Dyr. 



Slægtens eneste hidtil bekjendte Art, Munnopsis 

 typica, der ligesom alle de øvrige af Gruppen er en 

 Dybvandsform og lever paa dyndet Bund, blev i 1859 af 



