1866 



detta hans forsta arbete, grundad som den ar pa abdomens farg. 

 Sannt ar att afven harvid forekomma undantag exempelvis M. insolens, 

 men jag tror, att, om man, genom att fastare begransa de arter som 

 sluta sig deromkring, kunde aflagsna dcnna grupp fran slagtet, de 

 6fi"iga lattare skulle kunna fordelas i afdelningar som underlilttade 

 arternas igenfinnande. For att gora sadana indelningar maste man 

 likval, utom hvad forut anvandts sasom karakteristikt for divisioner, 

 fiista uppmarksamheten vid andra forhallanden, hvilka i korthet 

 skola framhallas i en skildring af de olika kroppsdelarne. 



Hufvudet ar framifran sedt vanligen kort triangulart, nastan 

 bredare an thorax, bakom ogonen oftast afsmalnande, ej sallan med 

 rata sidor, nndantagsvis dilateradt vid tinningarne ; hiessan ar jemte 

 tinningar och kinder alltid kantad med undantag af det fall att 

 kantningen i midten ar afbruten genom en gropformig intryckning 

 bakom ocellerna ; pannan saknar antennalgropar eller ilro dessa en- 

 dast svagt antydda genom en flack nedtryckning ; ogonen aro aldrig 

 hariga, till formen aflangt ovala eller nsira aggformiga, pa insidan 

 knappast med en svag antydning till en liten bagt ofvanfor anten- 

 nerna; kinderna aro i allmanhet korta sa att afstandet emellan ogo- 

 nen och mandiblernas bas ej ar langt, alltid kantade hos hannarne ; 

 ansigtet ar vanligen svagt uppdrifvet i midten pa grund af en 

 omarklig depression invid ogonen och har ej epistomat markeradt 

 genom intryckta linjer. Clypeus ar af stor vigt, ej sa mycket for 

 grupperingen, som mera for atskiljande af narstaende arter och det 

 torde derfor vara nodigt att niirmare inga pa dess bildning; oftast ar 

 den ej afsatt fran ansigtet, utan ligger sedd fran sidan i samma plan, 

 stundom ar den mer hvalfd och tydligara afsatt, dess clypealgropar 

 alltid tydliga, stundom ratt stora sardeles hos hannarne; dess skifva 

 iir antingen alldeles platt och jemn, stundom ar likval basen mera 

 tvart upphojd liksom med en callos uppdrifning, sora ej sallan tran- 

 ger langre fram mot spetsen, der den da bildar liksom en trubbig 

 tand i midten, pa sidan om hvilken sjelfva framhornen knappast 

 blifva markbara och detta galler sarskildt flera hannar ; sjelfva fram- 

 kanten ar antingen alldeles riit, liksom tvilrhuggen, eller iir den i 

 midten forsedd med en djupare eller grundare bugt; puuctureu ar i 

 allmanhet svag och detta sarsktlt i forhallande till Mesoleptus och 

 Euryproctus. Mandiblerna iiro ganska starka. ej sai'deles afsmal- 

 nande mot spetsen, hvars tander oftast aro lika langa, den nedre 

 stundom langre; palperna aro merendels langa, de 2 sista lederna 

 nagon gang lika langa, vanligen ar niist sista langst. Antennerna 

 iiro ofverhufvudtaget fina och langa, stundom laugre iin kroppen. 



