1895 



siigas hafva abdoiuen spets trubbig och terebran cj utstaeude ; men 

 r.dan Wesmael sjelf ofverflyttade I. pseiidonymu^ till Amblytelerna 

 och detta med ratta; och sedermera hafva afven I. punctus och tyun- 

 cicola, den senare antagligen identisk med I. Fuhricii, ofverforts till 

 Amhlyteles. De karakterer, hvarigenom hannarne af bada ifragava- 

 rande genera skulle kunna atskiljas sammanfattar Wesmael i foljande 

 moment: 1) hos Ichneumon aro abdomens 2-4 ventralsegment for- 

 sedda med plica, hos Amblyteles aro flera species forsedda med plicu 

 blott pa 2:a och 3:e segmentet, stundum saknas iifven denna pa 8:e 

 eller nagongang afven pa 2:a segmentet. Dock sager Wesmael fore- 

 komma arter af Ambhjteles, som i likhet med Ichneumon hafva plira 

 pa 2 — 4 ventral-segment och han uppraknar foljande arter: fasciu- 

 tor, nntutorius, oratorius, pulli"forius spoliator, trifasciatus, xantliius, 

 och spcciosus. Denna sistnamnda art har han likval sedermera au- 

 sett bora utga ur slagtet utan att likval anvisa den nagon plats 

 bland de af honoin uppstalda grupper af Ichneumon. Ratteligeu 

 borde han iifven omniimt A. camelinus, som i bada konen har ko- 

 hide 2 — 4 ventral-segment. Holmgreu har afven oinnamt nagra af 

 dessa arter men uteglomt flera af Wesmael redan upptagna, liksom 

 han forgatit att uppfora A. interruptus bland dessas antal. 2) Am- 

 blytelerna hafva oftast areolan pa metathorax i anlag quadratisk, 

 langre eller kortare och abdoniens postpetiolus iir finstrimmig; han- 

 nens dorsal-valvler iiro ofta storre och mera utstaende iin hvad for- 

 hallatidet iir hos Ichneumon. Betriiffande areolan pa metathorax sa 

 torde nian hiirvid lag kunna siiga alltid quadratisk, om namligen 

 Wesmaels sista grupp Coryphiei utmonstras och de 2 forsta arterua 

 ofverforas till I. ^j/sorms-gruppen, den sista till Platylabus. 3) Bland 

 de kannemarken, som aro mer eller mindre utmarkande for Ambly- 

 tel-haunarne framhaller Wesmael forst att ventralvalvelu eller sista 

 scguientet iir hos manga arter spetsig, eller till och med hos en, hos 

 oss ej forekommande iir i bakkanten urbriiddad. Detta moment iir 

 af stor vigt emedan en dylik bildning ej forefinnes hos nagon Ich- 

 neumon-hanne, sa vidt vi hittills kanna. tSedermera betonas iifven 

 den ovanligt starka utvecklingen af dorsalvalvlerna hos en art eller 

 A. suhsericeus. Slutligen omtalas afven den mer eller mindre starkt 

 sagade antennstriingeu hos A. ampututorius, divisorius, Panzeri och 

 audra niirstaende species. Till det af Wesmael anforda skulle mau 

 kanske kunna bifoga foljande. Honorna af Amhlyteles sakua alltid 

 bade scopula och tubei'kel under bakhofterna, andra dorsalsegraentet 

 ar i midten ej eller foga strimmigt mellan gastrocoelerna ; postpe- 

 tiolus har medlersta faltet ej siirdeles bredare an sidt)fiiltet, abdo- 



