19 



Dens nederste Side er fiunske Hud, livoriniod dcii nverste viser i Midten en fydelin am- 

 puUefdrniifi Frenua>iiiiii|.'. l>e ctincentrislve Linier, der Itenuerkedes naar Otolitlien saaes 

 ovenfra eller nedenfra, .sees nu at liidrwre fra en i det indre af Otolithens Sui)stants be- 

 linnende Del eller Kjarue, der i sit Onirids noiaKtip svarer til hele Otolithens Fonn og 

 ligesoui denne viser oventil i Midten en anipuilefonnif,' Freniragning. Den ticdic Hade 

 Side af Otolitheu er befiestet til ilen inilic Væg af den ovennævnte Cavitet ved Hjælp 

 af en Del fine. glasklare, luestcu i cnllaivkreds huiede Traade, der med sine Ender træde 

 ind i Otolithens Substans, medens de modsatte Ender staa i umi<ldelbar Eori)iMdelse med 

 det stiurke Xeneiilexus, som den indre (iren af den stærke i Roden af de ydre Hale- 

 vedhivng indtra^deude Nervestamnu' (hiiinn paa den nedre Side at Høreciviteten. Som 

 hos Mysis er denne indre 1'lade jiaa den «vre Flade udadtil rigeligt forsynet med korte 

 Horeborster. der især ved Rasis ere tæt sammentraMigte, men som ogsaa strække sig 

 langs den ytlie Rand umiddelbart ovenfor Raudborsterne lige til Spidsen. 



Det midterste Halevedhæng (telson) (Tab. 1 Fig. 26. Tab. 2 Fig. 8. 11, 17, 

 19, 25, Tab. 5 Fig. 9) er for luerværende Slægt af et meget characteristisk Udseende, 

 medens det kun viser ubetydelige Forskjelligheder hos de forskjellige Ai"ter. Det er 

 pladeformigt og af en ganske usa^lvanlig Korthcd, knii lidet mere end halvt saa lansjt 

 som sidste Ragkropssegment og nejipe en Trediedel saa langt som de ydre Halevpdhaniir. 

 Af Form er det trapezoidiskt. fortil bredest raed afrundede Hjørner, bagtil jevnt afsmal- 

 neude med næsten lige og fuldkonniien glatte Siderande. Den liagre Rand er niere eller 

 mindre lige afskaaret og beviebnet med 4 stærke bagudrettede Tomer, hvoraf ialminde- 

 lighed det indre Par er længst. Mellem de 2 inderste Torner udspringer desuden tæt 

 ind ved hinanden 2 tint cilierede Jiorster af forskjellig Længde hos de forskjellige Arter. 



l»e fuldvoxue Hauuer af denne Slægt (Tab 1 Fig. 3) ere ialmindelighed noget 

 større eml Hunnerne (hos Mysis er Forholdet omvendt), med hvem de i sin almindelige 

 Kropsform stemme temmelig nøie overens, med den F^orskjel at Bagkroppen er forholdsvis 

 staTkere udviklet. Derimod adskilles de strax ved den eiendommelige Bygning af flere 

 af Kroppens Vedhæng. 



De ovre .\utenners 1'edunkler (cfr. Tali. 1 Fig. 4. Tab. 2 Fig. 10. 18. 2(3, 

 Tab. 5 Fig. 10) ere forholdsvis af en betydelig kraftigere Bygning og deres sidste Led 

 større og mere udvidet mod Enden, ligesom ogsaa Svøberne synes at være længere end 

 hos Hnnnerae. Som hos Mysis og overhovedet alle Mysider, udmaMke disse Antenner sig 

 hos llaunerne ved et eiendommeligt fra Enden af Pedunkelen under Svøbernes Insertion 

 udgaaende .\ppendL\, der imidlertid hos næi-værende Slægt naar en stærkere Udvikling 

 end hos de fleste øvTige Mysider. Det er af stumpt konisk Form. omtrent af samme 

 Længde som Pedunkelens sidste Led og besat ' med eu utallig Mængde eiendommelige 

 hne Traade eller Børster, der ordne sig i flere tætte Knipper udspredte i alle Retninger. 

 Isolerer man dette Vedhæng og lægger det, for at befordre dets Ojennemsigtighed, en 



