32 



Fodderne (Fig. Ki) ere hos nærværende Art endmi nogct mere forlængede end 

 hos E. serrata. Første Par rækker frenistrakt ikke saa ubetydcligt udover de øvre An- 

 tenners Pedunkler og dets Endedel er omtrent af samme Længde som det foregaaende 

 Led. De øvrige Fodpar tiitage luu-tigt i Længde bagtil, saa at de bågeste næsten er Vs 

 hengere end dette. Sidste Par, som er det længste af alle, rækker tilbagestrakt næsten 

 til Ijultii af det midterste Halevedhæng. Endedelen er paa disse bagre Par (Fig. Kl) 

 betydeligt hengere end det foregaaende Led og dennes Iste Led næsten dobbelt saa langt 

 som de 2 folgende tilsammen. Svømraepalperne, der paa de bagre Par neppe er Vs ^^^ 

 lange som selve Foden, har samme Antal Led som hos E. Goesii. 



Det midterste Halevedhæng (Fig. 17) viser en meget lignende Form som hos 

 foregaaende Ai-t. Ligesom hos denne ere Sidekanterne svagt men tydeligt concave og 

 den bagre Rand luldkommen lige afskaaret med 3 smaa Lidl)ugtninger mellem Insertions- 

 punkterne for Endetornerue. Disse ere meget stærke, alle lige bagudrettede eller endog 

 lidt convergerende mod Enden, og det ydre Par hos Hunnen næsten ligesaa langt som 

 det iudre, der omtrent er af Vedhængets halve Længde. De 2 mediane cilierede Børster 

 ere forholdsvis kortere end hos de øvrige Arter og række ialfald hos Hunnen paa langt 

 nu'r ikke til Enden af de inderste Torner. 



De ydre Halevedhæng er forholdsvis noget kortere end hos de øvi'ige Arter og 

 den iadbyrdes Forskjel i Endepladernes Længde mindre, idet den indre kun er omtrent 

 V7 kortere end den ydre; dens indre Rand er, som hos E. serrata, under Randbørsterne 

 i Størsteparten af sin Længde fint saugtakket. 



Ilannerne udmærke sig ved den betydelige Størrelse af det fra Enden af de øvi-e 

 Antenners Pedunkler udgaaende Vedhæng og de paa dette fæstede Børsters store Mængde 

 og usædvanlige Længde (cfr. Fig. 18). Paa det midterste Halevedhæng er som hos fore- 

 gaaende Art det ydre Par Torner forholdsvis besydelig kortere end hos Hunnerne (Fig. 19). 



Farven er som hos foregaaende Art meget hleg og de orangefarvede Shatteringer 

 kun iidet markerede; ofte er Legemet næsten ganske farveløst, hvorved den særdeles 

 voluiiiinose som oftest med mørkfarvet Indhold fuldproppede Tyggemave falder stærkt 

 i Øinene. 



Nærværende Art synes idethele at være sjeldnere og mere local end de foregaa- 

 ende 2 Arter, hvis Levevis den forøvrigt deler. Jeg har fundet den paa 3 langt fra hin- 

 anden beliggende Localiteter, nemlig: ved Lofoten, i Hardangerfjorden og i Christiania- 

 fjorden. Paa disse Steder forekommer den som det synes kun paa enkelte indskrænkede 

 Omraader. I Christianiatj orden har jeg kun truftet den ved Drøbak paa GO— 80 Favnes 

 Dyb; ved Lofoten ligeledes kun paa en enkelt Localitet. ved Guldbrandsøerne paa 100— 120 

 Favnes Dyb. I Hardangerfjorden endelig synes den kun at findes i den allerinderste Del 

 ved Hesthammer eller det Punkt, hvor Sørfjorden bøier ind mod Syd. Den forekommer 

 her ikke sjelden lige i Kanten af den steilt fra Dybet opstigende Bakke paa 100—200 



