46 



BagkniiisleniiiuTne hos Hunnen (FiR. 13, 14, 15) ere forholdsvis kortere og 

 mere i)ladei'orniif<e end hos foregaaende Shegt samt forsynede med flere Børster. Idethele 

 ligne de mere samme hos den egentlige Slægt Mysis, og ligesom hos denne Slægt findes 

 der langs den undre Flade en Uad af vistnok korte, men tydelige Fjærbørster. Det Iste 

 Par (Fig. 13) er som sædvanligt det korteste; de øvrige tiltage jevnt i Størrelse bagtil 

 (Fig. 14, 15). Den lia den ydre Uånd udgaaende pladeformige med de lange Hørebørster 

 forsynede Udvidning har paa Iste Par sin Plads tæt ind ved Basis og er lige udadrettet: 

 paa de følgende Par er den rykket noget længere tilbage, men dog langtfra saa langt som 

 hos foregaaende Shegt, idet den selv paa sidste Par udgaar fra den Iste Trediedel af 

 W-dhængets Længde. Endedelen. der ikke er saa skarpt afsat fra den forreste Del som 

 hos foregaaende Slægt, er langtfra saa tynd, men afsmalnes lidt efter lidt mod Enden. 



Det midterste Halevedhæng (Fig. 18) er næsten af samme Længde som det 

 foregaaende Segment, altsaa betydeligt længere end hos foregaaende Slægt. Af Form er 

 det langstrakt triangulært, fortil temmelig bredt, betydeligt bredere end den halve Længde, 

 men afsmalnes hurtig bagtil, saa at Eilden bliver meget smalt uddragen. Denne er lige 

 afskaaret og beva^bnet med 4 lige bagudrettede tynde Torner, hvoraf de inderste ere 

 næsten 3 (iange saa lange som de yderste. Midt imellom de 2 inderste Torner er som 

 hos foregaaende Shegt iæstede tæt ind ved hinanden 2 fint cilierede Børster, der imid- 

 lertie paa langt nær ikke række til Enden af disse Torner. Forøvrigt mangler dette 

 Vedhæng al Bevæbning, idet Sidekanterne i sin hele Længde ere fuldkommen glatte og jevne. 



De ydre Halevedhæng (Fig. 16) ere temmelig stærkt forlængede, længere end 

 de 2 sidste Bagkropssegmenter tilsammen, med smale tæt børstebesatte Endeplader. 

 Den ydre af disse Plader er som sædvanlig den længste, af smal lineær Form og noget 

 udadbøiet samt i Enden stumpt tilrundet eller afkuttet. Den indre Plade, der er mere 

 end V;, kortere end den ydre, men betydeligt længere end det midterste Halevedhæng, 

 viser som sanlvanligt ved Basis en stan-k Opsvulmning, i hvis Indre den store stærkt 

 lysbrydende Otolith viser sig, og afsmalnes derpaa jevnt mod Enden, der er stumpt til- 

 spidset. Dens indre Rand har under Kandbørsterne en Række af omtrent 20 temmelig 

 stærke Torner, der næsten stra^kke sig henad den hele Rands Længde. Otolithen (Fig. 

 17 a og b) er ikke saa stærkt fladtrykt som hos Sl. Erythrops, men næsten halvkugle- 

 fnrmig. og de eoncentriske Linier ligesom den indre Kjærne viser sig ligeledes noget 

 forskjelligt formede. 



De fuldvoxne Hanner (Fig. 19) ere ialmindelighed betydeligt større end Hun- 

 nerne og have Bagkroppen forholdsvis stærkere udviklet. Som sædvanligt ere de øvre 

 Antenners Pedunkler (ofr. Fig. 20) af stærkere Bygning og især sidste Led tykkere og 

 plumpere. Det fra Enden afPedunklerne nedentil udgaaende Appendix er særdeles stærkt 

 udviklet, omtrent af sidste Leds Længde, koniskt, i Enden skraat afskaaret med det ydre 

 Hjørne uddraget i en kort tilspidset Fortsats. De eiendommelige traadformige Børster 



