i6 



skammet. Det eneste, disse Naturbørn kan forstaa, er et ret- 

 færdigt men haardt Regimente. De trækker paa Skulderen af 

 en Europæer, der prøver paa at indynde sig hos dem ved Efter- 

 givenhed, men ser, fulde af Respekt, op til den bydende, kraf- 

 tige Haand, der leder dem og — selv ved Hjælp af Kiboken 

 (Flodhestepisken) — tvinger dem til at arbejde. Det er noget, 

 som de forstaar og bøjer sig for, thi det ligger i deres Natur 

 ikke at lede, men at blive ledet. En ufravigelig Betingelse er 

 det dog, at Magten benyttes retfærdigt og humant, ellers rejser 

 de sig mod Voldsherrerne og skyr intet Middel for at blive 

 dem kvit. Hvor tit er det ikke sket, naar Kiboken er bleven 

 misbrugt? Men de Tider er heldigvis nu næsten helt forbi. 

 Nu hører Overgreb til Undtagelserne. Myndighederne griber 

 direkte ind, hvis der forefalder sligt indenfor deres Række- 

 vidde, og en mere almenmenneskelig Opfattelse af Ret og Uret 

 trænger for hver Dag dybere ind i Vildmarken. Afrika er i 

 de sidste ti Aar gaaet fremad med Stormskridt. Samfærdsels- 

 midlerne har udviklet sig. Handels- og Civilisationscentrer er 

 skudt op af Jorden som Paddehatte, Post og Telegraf — især 

 den traadløse — knytter for hver Dag nye Baand mellem Egne, 

 der før var isolerede. Ikke destomindre vil Afrika endnu længe 

 være den Vildmark, det altid har været. Fastlandet er umaade- 

 ligt. Der kræves mange Generationers Arbejde, før det er 

 taget helt i Besiddelse, hvis det overhovedet nogensinde sker. 

 Og de Arnesteder for Kulturen, som findes, kan i og for sig 

 baade være store og blomstrende, men er i Øjeblikket alligevel 

 blot som Draaber i det uendelige Hav. 



Det var der ud min Længsel gik fra Civilisationens Over- 

 mættelse. Til Egnene hinsides de store Færdselsveje og Ny- 

 byggerkolonierne. Til Skove og Savanner, der havde ligget 

 urørte fra Hedenold, til Stier, ingen før havde været paa, til 

 jomfruelig Jord. Det var Menneskets primitive Urinstinkt — 

 at leve i og med en uberørt Natur — der var vaagnet. Det 

 var Lejrlivets ubundne Frihed, der lokkede. Baalenes flam- 

 mende Skær i den fløjlssorte Nat, naar Frøernes Musik klin- 

 ger som et tusindstemmigt Klokkespil, og Faarekyllingerne gni- 

 der deres spæde Violinvinger. Løvens hostende Bas, Hyæner- 

 nes Tuden og Sjakalernes klagende Hyl. Spændingen ved det 

 ukendte. Faren, som truer én, baade fra Mennesker og Dyr, 



