36 



Græs og først senere — maaske for sent — maatte indrømme, 

 at han virkelig havde haft Ret. 



Til at begynde med faldt det vanskelig at gøre sig for- 

 staaelig. Men ved Hjælp af en ganskevist noget mangelfuld 

 Kiswahiliparlør og ved den daglige Omgang gik det efterhaan- 

 den taaleligt, — hvilket dog ikke forhindrede, at da jeg en- 

 gang spurgte en af dem, om han havde det bedre, efter et kort- 

 varigt Feberanfald, svarede han fornærmet, at Muhamedan- 

 ismen var den eneste Religion, der duede. Paa Grund af mit 

 Ukendskab til Sproget var jeg nemlig kommet til at spørge, 

 om han var Kristen. 



Vejen ligger øde foran os. Alt er højtideligt stille. Kun 

 Vandringsstavens Dupsko klirrer mod Jorden. Nu stiger Solen 

 over nærmeste Bjergaas og oplyser Omgivelserne. Det er et 

 brunbrændt Parklandskab. Halvhøjt Græs, der flere Steder 

 er sortsvedet af Præriebrand, Klynger af grønne Træer, kød- 

 fulde Euphorbiaer og enkelte Akacietræer. Langs selve Stien 

 er Græsset højere og saftigere. Nu og da løber en Perlehøne 

 med Fortvivlelsens Mod fra den ene Side af Vejen til den anden, 

 eller en Frankolin letter. Da kan det ske, at jeg river Hagl- 

 bøssen fra Assomani og lover Messen en god Middag. 



Livet begynder at vaagne. Fra Træerne lyder den morgen- 

 friske Kvidren. Honningfuglene lyser røde, grønne og blaa i 

 alle Regnbuens Farver. Blaakrager, Pisangædere, Sporegøge, 

 Duer, Viber og Snepper synes at have kastet deres Kærlig- 

 hed netop paa denne Egn, thi de forekommer i utallige Mæng- 

 der. Men dem overlader jeg som Regel til Gyldenstolpe eller 

 Ruddle, for jeg synes, det er Synd at skyde disse harmløse og 

 smukke Væsner. 



Pludselig føler jeg et Ryk i min Arm og stanser brat. Det 

 er Kongoni, der har faaet Øje paa en lille Antilope ikke langt 

 fra Vejen. Den er som skabt til Mad for Boyerne. Det før- 

 ste Skud — rundt forbi! Men Maalet er saa venligt blot for- 

 bavset at kigge paa mig uden at rører sig ud af Stedet, og efter 

 det andet Skud ligger den der. Vi trækker den ud paa Vejen 

 og binder en Seddel paa Hornene med Besked til Konserva- 

 toren, at han skal sørge for, den kommer med til næ'ste Lejr. 



Og saa gaar det videre frem; med trættende, endeløse Stig- 

 ninger, over udtørret Sumpjord og øde Sletter. Før i Tiden 



