41 



nemlig efter Solnedgang. Blot han faar Vand, kan han und- 

 være Mad fra den ene Aften til den næste og alligevel bære sin 

 tunge Byrde paa Hovedet. Naturfolkene i Almindelighed stiller 

 i saa Henseende ligefrem latterlig smaa Krav. Men de er ogsaa 

 for Størstedelen spinkelt byggede med indsunket Bryst, opsvul- 

 mede Maver og tynde Arme og Ben. Ved den mindste Sygdom 

 eller Modgang giver de straks fortabt og lægger sig til at dø, 

 bedst som de staar og gaar. Ved saadanne Lejligheder maa man 

 ligefrem med Vold og Magt prøve paa at faa dem til at forstaa, 

 at kun et fortsat, ihærdigt Arbejde kan klare Situationen og 

 redde deres Liv. 



Jeg tager en Feltstol hen til det nærmeste Baal og ryger min 

 Pibe ud. Luften er varm, Moskitoerne summer, foroven hvælver 

 Tropernes Himm.el sin fløjlssorte Kuppel, hvor Sydkorset staar 

 paa skraa helt nede ved Horisonten. Tankerne iler. Til at be- 

 gynde med holder de sig til de Egne, der nærmest udgør Eks- 

 peditionens Maal. Der er langt igen. Afrika er kæmpestort. 

 Stierne endeløse. Og jeg føler det indirekte Ansvar for mine 

 Ledsageres Liv og Helbred hvile som en tyngende Byrde paa 

 mit Sind. . . . Det gælder jo ogsaa om at opnaa et godt Re- 

 sultat. Mulighederne for og imod er omtrent lige store. Men 

 alle er besjælede af Arbejdslyst og glad Tillidsfuldhed. Derfor 

 har jeg det bedste Haab. 



Pludselig tager Tankerne en anden Retning. I et Kæmpe- 

 spring er de hos en blaaøjet Dreng, som kan le saa sødt og kæle 

 for sin Fader som ingen anden. Jeg gad nok vidst, hvordan det 

 ser ud derhjemme, om det gaar godt for ham i Skolen, om han 

 er blevet flink til at staa paa Ski, og om Humøret stadig er lige 

 straalende. Er der Sne og Is og Rimfrost, gnistrende Vinter- 

 vejr med Snefog over Strømmen? Og hvad mon alle de andre 

 kære deroppe i det mørke, vinterlige Nord foretager sig? Det 

 vil vare længe, meget længe, inden jeg faar dem at se igen; 

 nogle af dem aldrig mere maaske. Liv og Død raader vi ikke 

 over. Hvem kan læse i Stjernernes Bog, hvad Skæbnen har be- 

 redt os? Alle vandrer vi mod det samme dunkle Maal, og ingen 

 af os ved, hvad Morgendagen bærer i sit Skød. 



Nogen raaber et søvnigt Godnat, der kalder mig tilbage til 

 Virkeligheden, nærmere bestemt et Lejrbaal i Lyantonde i 



