45 



myldrer det som i en Myretue. Og inden jeg rigtig har for- 

 staaet Hensigten med det hele, er de begyndt at rulle Ford'en 

 op ad den lange Lutobobakke. Nogle trækker, andre skubber 

 bag paa, alle raaber i Munden paa hverandre, og hvis en bliver 

 træt, er der straks en anden, der indtager hans Plads. 



Det er den flinke D. C. i Kabale, der har forudset, at Bak- 

 ken vilde blive for tung og derfor har sendt nogle Ba-kiga ud 

 for at hjælpe. Det er næsten altid nødvendigt; kun meget 

 stærke Maskiner kan klare sig op ved egen Hjælp. Men Stig- 

 ningen er ganske vist ogsaa, efter hvad jeg har ladet mig for- 

 tælle, I til 3 paa de værste Steder. 



Nu gik det hele let og muntert, som om det gjaldt en almin- 

 delig Promenadekørsel, og snart stod vi paa Toppen af den væl- 

 dige Bakke ved Lutobo Camp. 



Bag os laa Savannerne ensomme og bølgende, dybt under 

 vore Fødder. Foran os havde vi Udsigt til stejle og skovklædte 

 Bjergaase, der som Kulisser skød sig ind i og forbi hverandre. 

 Man anede et vidt forgrenet System af Dale, Smaafloder og 

 Kløfter. Det var med andre Ord Kigezi-Distriktets Højland, 

 som vi var kommet op i ; det lokkede os indbydende med grønne 

 Skraaninger og skummende Bække. 



Ford'en fik en halv Times Hvile samt nyt Vand paa Kø- 

 leren, hvilken Opmærksomhed den aabenbart satte Pris paa, 

 for siden gik det uden Vrøvl. Og vi rullede fornøjede videre i 

 det maleriske Bjerglandskab, fulgte af Negrenes hæse Af- 

 skedsraab. 



Luften er sval og høj og virker efter Sletternes Lummer- 

 hede berusende som Vin. Vejen snor sig ud og ind, sommetider 

 dybt nede paa Bunden af en Dal, i næste Øjeblik højt tilvejrs 

 med en lodret Klippe paa den ene Side og en gabende Af- 

 grund paa den anden. Det gælder om at holde Tungen lige 

 i Munden, thi selve Vejbanen er kun en Ubetydelighed bredere 

 end vore egne Hjulspor, og Svingene skarpe. Bjergsiderne er 

 her veldyrkede; Bananer længere nede, Bønner og Ærter 

 højere oppe. Landsbyerne ligger tæt og har et vist velhavende 

 Præg over sig. Folket er rigt — vildt, men arbejdsomt. Naar 

 de hilser, falder de paa Knæ og klapper samtidig i Hænderne. 

 Ikke som Tegn paa Underdanighed eller i et Anfald af sledsk 

 Kryben, men fordi de fra Arild har hilst paa deres egne Høv- 



