55 



Bredder og Øer glider forbi. Alt er stærkt grønt og badet i 

 en sitrende Soldis. 



Jeg sidder i Forstavnen og blader i nogle Julehefter, som 

 Arrhenius har haft med. Pludselig faar jeg Øje paa et Digt 

 „Vinterorgel" af Karlfeldt. Jeg læser Gang paa Gang de vid- 

 underlige Strofer, der faar mig til at glemme, hvor jeg er. Deres 

 Nynnen har denne gamle, hjertelige, tilforladelige Tone, som 

 jeg kender saa godt, og i et Nu er jeg hjemme, langt borte 

 under Granernes Sus; jeg synes, jeg hører den Sang, der bærer 

 Bud om alt, hvad man elsker, den, der fødes og dør i os selv, 

 naar vi vandrer paa Heden og mellem Graner, og som dufter 

 af Harpiks og Porse. Minderne vaagner, Længslen efter Hjem- 

 met gør blød om Hjertet. Hjemmet, ja Hjemmet — hvor er 

 det langt borte. Det er bedst ikke at tænke for meget paa det. 

 Nu gælder det bare om at komme videre, videre . . . 



Tak Erik Axel for dette Digt. Jeg tror, ingen har nydt det 

 som din Landsmand paa Bunyonyisøens vidtstrakte Spejl. — 



En stor, kuplet paa venstre Haand har været Karantæne- 

 plads for Kvæg, der var smittet af Kvægpest. Dette, at isolere 

 syge Dyr, har de Indfødte selv fundet paa, længe før nogen 

 hvid Mand satte sin Fod i Distriktet. De nærer endnu den Dag 

 i Dag en panisk Skræk for alt, hvad der hedder Veterinærer. 

 Da der for nogle Aar siden kom en Forordning om, at alle 

 pestsmittede Dyr skulde føres ind til Poststationerne for at under- 

 søges og eventuelt vakcineres, holdt de dem skjult og slog hel- 

 lere selv Kreaturerne ned, end de overlod dem til en eller anden 

 Mirakeldoktor. Eller ogsaa roede de Kvæget over til Øen. Nu 

 er det gaaet af Brug. Karantænepladsen ligger tom og forladt; 

 nogle faldefærdige Hytter er alt, hvad der er tilbage. 



Hen paa Eftermiddagen skrabede Kanoens Bund mod Bred- 

 den ved Muko. Her ender Søen i en tarmagtig Vig, der efter- 

 haanden gaar over i den vældige Ruhuhumasump. Denne ud- 

 gjorde for lang Tid siden simpelthen en Fortsættelse af Bunyo- 

 nyi. Men Landet har hævet sig, og nu ligger Sumpen hen, 

 mellem sine høje Bjerge, ganske som en døende, grøn Sø, en 

 vældig Mudderflade med Papyrus, Rør og Star, paa sine Steder 

 med sort, dybt Vand i Midten, blinkende som et ondt Øje. Den 

 er Hjemstedet for Vadefugle, Sumpodderen og en Mængde mere 

 eller mindre usympatetisk Kryb, der gerne holder til i den Slags 



