68 



skur til Konservatoren. Regnskyllene er nemlig meget vold- 

 somme deroppe, idet Bjergene tiltrækker al Luftens Fugtig- 

 hed. Og Bjergsadlerne, der ligger omtrent 3000 m over Havet, 

 skulde langt fra være behagelige Opholdssteder. 



Der lever heller ingen Mennesker deroppe. Et Klima, hvis 

 Temperatur nærmer sig Nulpunktet, jo højere op mod Bjerg- 

 toppene man kommer, egner sig ikke for Mennesker, som for 

 det meste gaar nøgne. Og at de kun modvilligt vover sig derop, 

 er ikke saa underligt. Overtro og Kulde i Forening har be- 

 virket, at Folket helst holder sig til Slettelandet. Vi havde der- 

 for i Sinde kun at beholde nogle faa Bærere og sende Resten 

 ned til Bufumbirasletten. Skulde vi komme til at mangle Pro- 

 viant, kunde vi jo altid sende Bud ned. 



Efter fem Timers besværlig Klatring vajede endelig det 

 svenske Flag for første Gang den 7. Februar paa Bjergsadlen 

 mellem Muhavura og Mgahinga. 



Det var koldt og raat. Vinden sled i Teltlærredet, tunge 

 Skyer drog som onde Aander hen over vore Hoveder. Jorden 

 var glat og slibrig. Nu og da indsvøbtes Lejrpladsen i tæt 

 Taage, saa at man ikke engang kunde se Naboteltet. Mellem 

 de heftige Regnskyl kunde det sommetider klare op og et Glimt 

 af Landskabet blive synligt. Der laa Sletten, som vi nys havde 

 forladt, dybt under os, med alle sine smaa Kraterkegler ikke 

 ulig et Maanelandskab, hvor Mutanda-Søen dannede et be- 

 hageligt Hvilepunkt for Øjet. Men til begge Sider optaarnede 

 Bjergjætterne sig, hvorimellem vi var indeklemt. Det virkede 

 næsten truende at have dem saa nær ind paa Livet. Toppene 

 skjultes for det meste af Skyer, men man havde hele Tiden 

 en Fornemmelse af deres Vælde trods Taagetæpperne, der uop- 

 hørlig blev draget op og ned, tilfældigt afslørende snart den 

 enes snart den andens Skraaninger. Efter en voldsom Regn- 

 byge lige før Solnedgang blev Luften pludselig krystalklar i 

 nogle Øjeblikke. Muhavuras Top havde som ved et Trylle- 

 slag rystet Slørene af sig og stod skarpt aftegnet mod den lyse- 

 blaa Aftenhimmel. Man syntes, den laa saa nær, at der blot 

 behøvedes nogle Skridt for at naa Toppen, og med blotte Øjne 

 kunde man se hver Revne i Klippen, hver lille Busk eller knej- 

 sende Kæmpelobelia deroppe. En stejl Kløft, der var tør, da 

 vi slog Lejr, havde forvandlet sig til et skummende Vandfald, 



