74 



anden Side; hvad vi ganske vist nok havde anet iforvejen, men 

 nu havde faaet yderligere Bekræftelse paa. 



Imidlertid blev Carr og jeg enige om for Fremtiden at lade 

 Himlen være i Fred . . . 



Efter nogen Tids Forløb blev Lejren flyttet over til den 

 anden Sadel, som var bredere og laa en Ubetydelighed lavere 

 men ellers var af samme Karakter. Her fik vi Lejlighed til at 

 gøre Bekendtskab med Sabinios halsbrækkende Sider, der om 

 muligt er endnu vanskeligere fremkommelige end de to Sø- 

 skendebjerges. Toppen bestaar af en Række lodrette Tinder, 

 og Siderne er allevegne furede af vældige Kløfter. 



Mit første uheldige Møde med Bjerggorillaerne fandt Sted 

 paa dens Sydskraaning. 



Carr havde tilfældigt fundet friske Spor en Morgen, da han 

 var gaaet ud for at skyde Bøffel og sendte straks Bud efter mig. 

 Han var uforvarende kommet midt ind i Flokken, der natur- 

 ligvis var stukket af op ad Bjerget. De var i et Antal paa otte- 

 ti Stykker og havde ligget ovenpaa et lavt og tæt Bambuskrat. 



Vi fulgte Sporene. Dyrene var aabenbart ikke alvorligt op- 

 skræmt, thi de havde hvilet sig hist og her; man kunde tydelig 

 se Mærkerne af deres Kroppe i Græsset. Paa disse Steder laa 

 der gærne friske Ekskrementer tilligemed afrevne Grene, hvis 

 Bark var afskrællet og aabenbart ædt. Det største Fodaftryk 

 var betydeligt større end min Haand. 



I otte Timer krøb, klatrede, gled og trillede vi, idet vi 

 banede os Vej i det mest vanvittig vanskelige Terrain, jeg 

 nogensinde har været ude for. Op og ned, gennem tykt og 

 tyndt, langs Afgrunde og over rivende Bjergstrømme — kort 

 sagt, vi maatte prøve paa at bære os ad ligesom Gorillaerne. 

 Fødderne gled, Grene slog os i Ansigtet, tornede Slyngplanter 

 rev Hul i Tøjet og blodige Rifter i Huden, ikke en tør Trevl 

 fandtes der paa Kroppen, der drev af Sved. Med Hjerter, der 

 hamrede hørligt af Anstengelsen, fortsatte vi ufortrødent For- 

 følgelsen. Men vi blev stadig narret. Ryggen værkede. Knæ- 

 musklerne slappedes. Trætheden begyndte at tage Overhaand. 

 Skulde vi stanse og opgive det? Aldrig! En Gorilla betød 

 mere end som saa. Videre, blot videre paa Sporet, koste hvad 

 det vilde. Blot ikke give op! 



Til sidst holdt Sporene pludselig op. Man kunde ikke se 



