75 



en Armslængde frem for al Vegetationen, men ovenover den 

 fik vi Øje paa nogle lave Trætoppe, der bevægede sig. Der 

 var Flokken altsaa. Paa godt Skudhold, men aldeles usynlig. 

 Nu kunde man ogsaa tydeligt høre, hvordan Dyrene brækkede 

 Grene af og desuden frembragte en Lyd, som om de klappede 

 sig paa Maven. 



Efter forgæves at have ventet paa at de skulde klatre op i et 

 af Træerne eller i hvert Fald røre paa sig, besluttede vi at 

 krybe i en stor Bue uden om og saaledes komme ovenover dem. 

 Og det gjorde vi. Men Flokken var og blev usynlig. 



Solen stod allerede lavt, og derfor var der ikke andet at 

 gøre end at prøve Lykken og gaa lige paa. Forsigtigt lod vi os 

 glide nedad mod de svajende Bambustoppe. Da skærer der 

 pludselig et Skrig igennem Skovens Stilhed. Et til, og flere. 

 Det er Vræl, der nærmest ligner en arrig Sos Grynten eller en 

 ophidset Elefants Brølen. Flokken maa altsaa have hørt os eller 

 faaet Færten af os. 



Der bliver Liv i Buskene rundt omkring. Vegetationen er 

 saa tæt, at man knap kan se længere end til Enden af Gevær- 

 løbet, der automatisk følger Lyden. Hvis Flokken havde an- 

 grebet her, var disse Linier sikkert aldrig blevet skrevet. I rent 

 Selvforsvar staar vi parate til at lade Skuddet gaa af ved den 

 mindste mistænkelige Bevægelse i de nærmeste Blade. 



Men der viser sig ingenting. Blot nye, ophidsede Hyl! 



Endelig brager det i Bambus'en. Jeg ser en Skygge smutte 

 forbi i en Brøkdel af et Sekund — og Hjorden forføjer sig bort 

 lige saa usynlig som før, uden at der frembød sig den fjærneste 

 Mulighed for at sende saa meget som et Slumpeskud efter den. 



Saa opgav vi endelig Jagten og vendte skuffede hjem. Først 

 længe efter Mørkets Frembrud ankom vi til Lejren. 



At skyde Gorillaer i et saadant Terrain tror jeg vil være en 

 komplet Umulighed for en Europæer; han træder for haardt 

 med sine Støvler og bliver for let hængende med Tøjet i Tor- 

 nene. Det er en anden Sag med Negrene. De gaar barfodede, 

 har ikke saa meget paa Kroppen og har desuden en betydelig 

 mere trænet Syns- og Høresans end vi. 



Tidligt næste Morgen blev der derfor sendt to kongolesiske 

 Askaris ud for at følge Sporene i Haab om, at de skulde have 

 mere Held med sig. 



