83 



og breder sig. Planterne danner ny Muld. Snart opstaar der 

 en lille grøn i det store Lavahav. Saa spirer der nogle 

 Buske frem, og i deres Spor kommer Træerne. Der bliver 

 Skygge under Grenene, Jorden beholder længere sin Fugtighed, 

 og Vegetationen bliver tættere. Saaledes danner der sig efter 

 0, Lund efter Lund og Skov efter Skov. Det skulde ikke for- 

 bavse mig, om hele Omraadet efter halvtreds Aars Forløb var 

 en eneste susende Urskov, hvor Lavaen aldrig mere faar Lov 

 at vise sin skrubbede Hud. Thi Vegetationen i et tropisk Regn- 

 klima er altbesej rende. 



Jo nærmere man kommer Søen, desto grønnere bliver Lan- 

 det, der lidt efter lidt genvinder sin frugtbare Karakter. Alle- 

 rede fra Kibati faar man et første Glimt af Kiwu. Derfra og 

 ned til Bredden gaar Vejen gennem en Allé af Euphorbiaer 

 med dyrkede Marker paa begge Sider. Til højre rejser sig 

 Ngomabjergets runde Top. 



Pludselig dukker Stien ned i en smal Lavatunnel. I Halv- 

 mørket flagrer sorte Svaler uroligt ud og ind. De har deres 

 Reder her i Klippen. Vandet drypper fra Væggene. Der er 

 koldt og fugtigt. 



Ligesaa pludselig, som den begyndte, ender den korte Tun- 

 nel — og man staar som naglet til Pletten foran det vidun- 

 derlige Syn, der udfolder sig foran en: Kiwu, Afrikas Hjerte. 



Endelig ved Maalet! 



Der ligger den. Straalende, fortryllende, med Skær af Opal, 

 høje, bløde Bjergkonturer indrammer den til alle Sider, skif- 

 tende fra mørkegrønt til diset blaaviolet. Skønnere Indfatning 

 har aldrig nogen Guldsmed forarbejdet til en Ædelsten. Ingen 

 Moradser, ingen Papyrus langs Bredden, hvor Lavaen gaar lige 

 ned i Vandet, og Trækronerne spejler sig i Krystallet. Det 

 vidtstrakte, ubrudte Vandspejl glitrer i Solen, og elegant for- 

 mede Kanoer med lange Forstavne glider stille over mod 

 Kwijwijs svagt rosenfarvede Klippeøer. Og man kan bade af 

 Hjertens Lyst i det krystalklare Vand. Thi der findes ingen 

 Krokodiller eller andre af det vaade Elements Uhyrer. 



Mit Telt staar kun nogle faa Meter fra Bredden, og gen- 

 nem Aabningen kommer Søbrisen mild og kærtegnende. Det 

 klukker sagte mellem Stenene, thi skønt det kun lufter svagt, 

 kruses Overfladen nu og da af smaa, fine Dønninger. Og jeg 



6* 



