84 



sidder og drømmer, at det er Hjertet, der slaar . . . Ligesom i 

 Vattern er Vandet yderst let bevægeligt. Til højre skyder en 

 Vig sig ind imellem høje Klipper, næsten som en norsk Fjord 

 i Miniatur. Helt inde er der den fineste Sandbred, hvor Kvæ- 

 get drikker og vader saa langt ud, at kun Mulerne og de væl- 

 dige Horn er synlige. Til venstre lige paa den anden Side af 

 Søen ligger Kissenjis lille, maleriske Landsby og titter koket 

 paa sit eget Billede i det store Spejl. 



Luften er mild, hverken for varm eller for kold — Kli- 

 maet regnes for et af de ypperste i Afrika. Flokke af Som- 

 merfugle svirrer over de vilde Blomster foran Teltaabningen. 

 Men ikke et Menneske ses. Kun nogle faldefærdige Huse med 

 sammenstyrtede Vægge og afbrændte Tage vidner om, hvilket 

 paradisisk Sted det en Gang har været: en lille, fredelig, bel- 

 gisk Forpost paa Grænsen af Ruanda. Men Krigen gik hen 

 over Egnen. Ngoma blev brændt, plyndret og forladt og er 

 siden da ikke genopstaaet af Ødelæggelsen. Dens Funktion 

 genoptoges efter Fredsslutningen af Kissenji. 



Fra Ngomabjergets Top har man en pragtfuld Udsigt over 

 det storslaaede Landskab. Kiwu, som betyder den vidtstrakte 

 Vandflade, til den ene Side og Birungavulkanerne til den an- 

 den. Men man ser ogsaa noget andet heroppe: dybe Løbe- 

 grave og forsænkede Kanonplatformer, som nu næsten er over- 

 groede. Egnen her omkring var nemlig Vidne til særlig heftige 

 Kampe i det første Afsnit af Verdenskrigen. Og talrige Grave, 

 især ved Kibati, taler endnu deres stumme, men tydelige Sprog 

 om Heltebedrifter og forspildte Liv. ,,N. N. død, da han bragte 

 Hjælp til sin saarede Chef^', staar der paa et af de allerede 

 frønnede Kors. Hvor faa Ord, og dog, hvor meget rummes der 

 ikke i den korte Sætning — en hel Menneskeskæbne. 



Kampen rasede herude ligesaa heftigt som noget Sted paa 

 Slagmarkerne i Flandern. Hvid dræbte hvid, og sort dræbte 

 sort. Forbandelse og Elendighed fulgte i Krigens Spor, over- 

 alt hvor den drog frem. Folkehad og Racehad fejrede sande 

 Orgier. I Stedet for at staa solidarisk imod den farvede Race 

 gav Europæerne selv Eksemplet og tilintetgjorde hinanden, me- 

 dens de opæggede de undertrykte Naturfolk til at gøre det 

 samme og vakte deres sletteste Instinkter, som det dog havde 

 været den fremtrængende Kulturs første Maal at forædle. Det 



