Vandet blev roligt. Fra at have ligget som en vældig Sølv- 

 mønt, der samlede Dagens sidste Lys i sig, medens Bjergene 

 allerede laa i Mørke og truende holdt Vagt til alle Sider, saa 

 man af Kiwu nu kun et sort, gabende Øde, som syntes at 

 strække sig lige ind i Uendeligheden. Bredderne var forsvun- 

 det, men Ildfluerne, som dansede over dem, viste Vej og gjorde 

 Tjeneste som venlige Blinkfyr. I Zenit tegnede Orions Bælte 

 sin lige, lysende Streg, og over Kanoens Agterstævn hang Ju- 

 piter, stor som en Maane. Nu og da skræppede en Bavian op 

 eller en Tudse kvækkede hult og klangløst. Vandet skvulpede 

 søvndyssende omkring Boven, og Roerne padlede nu saa stille, 

 at man næppe hørte de taktfaste Slag af Aarerne. I Forstavnen 

 glødede det uundgaaelige Græsknippe under en lille Sky af graa- 

 sort Røg. Med jævne Mellemrum fik det en Pøs Vand over 

 sig for ikke at brænde for stærkt. 



Det var en ejendommelig Følelse paa denne Maade at 

 vugges frem over et ukendt Vand i Selskab med nogle nøgne 

 vilde, med hvem man ikke engang kunde tale, men til hvem 

 man ligefuldt betroede sit Liv. Et Slag i Hovedet med en 

 Aare, en Vrikken med Kanoen havde været nok — og intet 

 Menneske kunde siden have fortalt, hvordan det gik til, at den 

 hvide Høvding faldt overbord og druknede en Nat i Kiwus 

 dybe Vande. Slaa til, du sorte Roer, hvis du tør! Vi skal en- 

 gang begge staa frem for den samme Dommer. Og dog tænker 

 man slet ikke paa saadan noget i den Slags Situationer. Tvert- 

 imod sniger der sig en forunderlig Følelse af Tryghed over en 

 ved saaledes helt at blive et med Naturen, dykke ned i dens op- 

 rindelige Friskhed og nyde det primitive Livs Glæder og Farer 

 i blind og trodsig Tillid til sin lykkelige Stjerne. Man forstaar 

 bedre end før Muhamedanernes fatalistiske Opfattelse af Liv 

 og Død. Allah er stor — en Gang skal vi alle vandre heden — 

 hvad gør det, om det bliver i Aften eller i Morgen eller om 

 halvtreds Aar? Man føler sig i saadant et Øjeblik saa uendelig 

 lille, saa ensom og forladt, men man har ikke destomindre For- 

 nemmelsen af at være i godt Selskab. Evigt og uforanderligt 

 hvælver Rummet sig over vore Hoveder. Men Jorden drager 

 os. Den er os dog nærmest. Og som jeg sidder i Natten og 

 lytter ud over Kiwus Mørke, synes jeg, at store, tunge Slag 

 naar mit Øre. Det er Afrikas Hjerte, som banker, nu ligesom 



