93 



I et rummeligt Hus, der er bygget af Lavablokke, bor de 

 venlige „Péres Blånes", tre Fædre og en tjenende Broder, dyg- 

 tige, arbejdsomme Flamlændere, der har viet deres Liv til Mis- 

 sionens Tjeneste. De forfærdiger selv alt, fra Brød til Tegl- 

 sten, fra Cigarer til Husgeraad og tunge Møbler. Den 

 opvoksende Slægt lærer de Arbejde og nyttigt Haandværk, de 

 voksne undervises i Sløjd, Barnepleje, Landbrug og Kvægavl ; 

 de sørger for de gamle og tilser de syge. Alt er anlagt paa en 

 bred, praktisk Basis. I den store Straakirke med den lille Ange- 

 lusklokke paa Taget holdes der daglig Messe baade for kristne 

 og Hedninger, medens smaa, sorte Kordrenge i hvide Skjorter 

 svinger deres Røgelseskar ligesaa ivrigt og andægtigt som i 

 nogen spansk Katedral. Men alt er frivilligt. Naar man ikke 

 har Lyst til at være med, kan man holde sig borte. Og dog 

 plejer Kirken at være fyldt til Trængsel om Søndagen, Mæn- 

 dene sidder paa Hug paa den ene Side af Midtergangen, Kvin- 

 derne paa den anden og de udøbte nærmest Døren. Andagten 

 var virkelig gribende, og jeg fik for første Gang i en Missions- 

 station Indtryk af, at den ogsaa var ægte. 



Jeg tror, at Lulenga med sine blide Præsteskikkelser i de 

 lange, hvide Frakker og med Rosenkransen om Halsen i mange 

 Tilfælde kan staa som et Forbillede for lignende Institutioner, 

 som Afrika er fuldt af. 



Thi at foregaa med et godt Eksempel, det er det halve af 

 det. Og at forstaa er det samme som at tilgive. Derfor er man 

 ogsaa her mere tolerante og ser større paa Tingene. Lulenga 

 finsker ikke brutalt at omskabe de bestaaende sorte Samfunds- 

 former og Sædvaner, der stammer fra ældgammel Tid, men ser 

 sit Maal i at forædle og uddybe dem. Og det er et klogt Prin- 

 cip. Men hvorfor følges det ikke noget oftere? 



De var virkelig godhjertede i Ordets videste Forstand, disse 

 Flamlændere. Deres Dør staar altid vidtaaben for enhver 

 Europæer, der drager forbi, og Gæstfriheden har kun én Form: 

 den er ubegrænset. Vi blev der en Uge og kom til at bo i 

 „Søstrenes Hus", som ligger paa en lille Høj lige ovenfor 

 Fædrenes, og som for Øjeblikket stod tomt. I ti Aar har man 

 ventet paa disse Søstre, som af en eller anden uforklarlig Grund 

 aldrig er kommet længere end til Marseille, hvor de hver Gang 

 har maattet vende om. Men man har god Tid i Afrika, selv 



