97 



lundene var glemt. I et Nu var vi atter to Jægere paa Krigs- 

 stien, opfyldte af morderiske Tanker. 



Op og ned, gennem indfiltrede Lianer, over væltede Stam- 

 mer, under gyngende Luftrødder førte Sporet. Vi dukkede ned 

 i Kløfter, hvor Bjergbækkene bruste, og klatrede paa alle fire 

 op igen. De bredbladede Planter øste Vand over vore Hoveder, 

 tornede Buske flængede Klæderne, Nælderne brændte os paa 

 Hænderne, og spidse Kviste rev skaanselsløst Huden itu. Men 

 fremad gik det, Skridt for Skridt, krybende, klatrende og krav- 

 lende som saa ofte før. Og i Dag skulde vore Anstrengelser 

 ikke være forgæves. 



Sommetider vendte jeg mig om og saa paa van Hoe. Han 

 var lige i Hælene paa Komgoni, som kom efter mig med 350- 

 eren. Hans blaa Øjne blinkede gavtyveagtigt opmuntrende, 

 som om de vilde sige: gaa bare paa! Jeg skal nok vinde med! 

 Der forude har vi dem! 



Og der forude fandt vi dem ogsaa ganske rigtig. Men først 

 efter seks Timers uafbrudt Marsch. 



Sporene bliver bestandig friskere og tydeligere. Kviste og 

 Løv ligger kastet til Side. Det ser ud, som om en talrig Flok 

 er gaaet foran os for kun kort Tid siden. Med den yderste 

 Forsigtighed fortsætter vi Snigjagten, bøjer Løvet til Side og 

 undgaar at træde paa tørre Kviste. Terrainet er vanskeligt, men 

 dog lettere end paa Sabinio. Pludselig skærer det velkendte, 

 nervepirrende Gorillaskrig gennem Stilheden. Det gentages fra 

 alle Sider. Saa bliver der igen dødsstille. 



Vi er uden at ane det kommet midt ind i Flokken og staar 

 ubevægelige som Statuer og venter paa at faa et af Dyrene at 

 se. Men de forholder sig rolige, skjulte af den tætte Under- 

 skov, hvorfra de rimeligvis kigger paa os uden selv at blive set. 

 Man hører Grene, som knækker, og Maver, som rumler. 



Da gør jeg Tegn til van Hoe og Negrene, at de skal vente, 

 medens jeg selv og Sporsøgeren kryber videre. En Stund er alt 

 stille: Nerverne føles som spændte Violinstrænge, alle Sanser 

 skærpes til det yderste, og for tiende Gang prøver jeg, om 350- 

 eren er afsikret. 



Da faar Skoven atter Liv. Det brøler og skriger og hviner, 

 saa Trommehinderne er lige ved at sprænges. Dyrene kan kun 

 være nogle faa Meter ira mig. Det brager til højre og venstre 



7 



