i Underskoven, da de bryder op og aabenbart tager Flugten. 

 Det er som en Flok onde Aander, som man ikke kan se, men 

 kun høre. 



Et Øjeblik efter tumler Vejviseren næsten om i mine Arme 

 og tager hovedkulds Flugten. Det er ikke saa underligt, naar 

 man kun har et Spyd at forsvare sig med, og en Gorilla snapper 

 efter ens Ben. I Forbifarten peger han paa en Busk, og jeg 

 følger med Blikket Retningen. I næste Øjeblik kommer en 

 vældig, uformelig Kolos med Lynets Hastighed lige imod mig, 

 og samtidig lader den sit arrige Brøl høre. Den skimtes kun 

 som en mørk Skygge mellem Grenene og Bladene. Der er ingen 

 Tid til Overvejelser eller bare til at tænke, thi kun nogle faa 

 Meter adskiller os. At tage Sigte kan jeg ikke naa. Paa Slump 



— omtrent som naar man sender et Kasteskud efter en Bek- 

 kasin — flyver Bøssen til Kinden, og Fingeren berører Aftræk- 

 keren. Ekkoet ruller dumpt gennem Urskoven. Skriget ophører. 

 Dødsstilhed raader paany. Skyggen er forsvundet. 



Forbi, rundt forbi, var min første Tanke. Saadan er det 

 at skyde paa maa og faa. Der røg dit Livs eneste Chance. 



Med Pangaen huggede jeg mig Vej til Stedet, hvor Go- 

 rillaen nylig var vendt om; det var omtrent tre Meter fra 

 Bøssemundingen. Hvor nær skal man egentlig lade saadan et 

 Bæst komme ind paa Livet af sig for at blive klar over, om 

 den har reelle Hensigter eller ej ? 



Det blege Spøgelse, som hedder Eftertanken, sagde, at tre 

 Meter sikkert maatte være Minimum. Og at Skuddet derfor 

 ikke var gaaet af et Sekund for tidligt. 



Ja, der var altsaa ikke andet at gøre end at følge Sporet 

 og forberede sig paa endnu nogle Timers Marsch og nye Skuf- 

 felser. 



Stor blev derfor min Forbavselse, da jeg allerede efter de 

 første Skridt opdagede boblende Blodpletter paa nogle Blade 



— Skud i Lungen altsaa — , og halvtreds Meter derfra fandt 

 jeg en stor Gorillahan liggende stendød med Ansigtet ned imod 

 Jorden. Det var tydeligt, at han pludselig var styrtet næse- 

 grus om paa sin Flugt. Armene var udbredte. Ryggen lyste 

 sølvgraa. 



At der var Glæde over hele Linien siger sig selv. Pére van 

 Hoe kom hen og klappede mig venligt paa Skulderen med et: 



