I DYRENES PARADIS 



I stegende Sol traskede Olsson, Arrhenius og jeg norvest- 

 paa mod Sletterne omkring Ruindifloden. 



Man havde sagt, at disse Stepper syd for Edwardsøen skulde 

 være de vildtrigeste i Verden. Det var derfor med lyse For- 

 haabninger, vi saa Fremtiden imøde. Forøgelse af Samlingerne, 

 Kød i Gryden, Dyr nok for Kameraet at tage Sigte paa. I 

 Bjergene havde det været saa som saa baade med Kødet og 

 Filmen. Men der var Terrainet ogsaa forbistret besværligt og 

 mere egnet for Aber eller Dyr med Sugefødder end for Menne- 

 sker. Nu vilde alting forme sig helt anderledes. Aabne, brun- 

 brændte Vidder med kort eller helt afsvedet Græs, indholds- 

 rige Smaakløfter og ikke altfor tætte Akacielunde. Kort sagt: 

 tørt Parklandskab. 



Vore Forventninger skulde da ogsaa i rigt Maal gaa i Op- 

 fyldelse. 



Dog vil jeg allerede her pointere, at efter min Mening har 

 denne lille Del af Afrika rimeligvis aldrig været saa fuldt af 

 Vildt som visse Dele af Kenyakolonien. Ganskevist har Ste- 

 det særlig under Krigen, været et yndet Forraadskammer for 

 de belgiske Tropper, hvorfor Vildtbestanden selvfølgelig er ble- 

 vet stærkt reduceret, navnlig i Nærheden af Rutshuru og i et 

 bredt Omraade paa begge Sider af den store Landevej til Ka- 

 bare ved Edwardsøens Sydspids. Men længere borte, f. Eks. 

 inde i Ly af de vestlige Grænsebjerge, som vi netop var paa 

 Vej til, burde Faunaen have holdt sig nogenlunde uforandret 

 og kunne fremvise omtrent samme Rigdom som Sletterne i Al- 

 mindelighed før Krigen. Der havde ikke været nogen Askaris, 



