io6 



der er lige saa sikre paa Haanden, som de er blodtørstige, og 

 kun et Faatal Amatører og professionelle Jægere kendte disse 

 Egne, hvor Vildtet endnu levede i paradisisk Uvidenhed om 

 Menneskets Dygtighed til at dræbe. Og alligevel fik jeg det 

 Indtryk, at Antallet af Dyr pr. Kvadratkilometer aldrig kom 

 op paa samme høje Tal som i visse Dele af det gamle britiske 

 Østafrika. Det er naturligvis umuligt at bevise paa staaende 

 Fod. Men naar man har færdedes længe i Vildmarken og er 

 blevet kendt naed Dyrene, faar man en Slags sjette Sans for Tal 

 og Forhold — det er ikke saa nemt at forklare, men det slaar 

 næsten altid til. Og det var denne sjette Sans, der rejste sig 

 til Protest mod Myten om Afrikas vildtrigeste Omraade, en 

 Myte, der næsten udelukkende skyldtes Jægere eller Opdagel- 

 sesrejsende, der aldrig havde gennemstrejfet Kenyakoloniens 

 antilopemyldrende Savanner. 



Efter at have overskredet Rutshurufloden slog vi om Af- 

 tenen Lejr ved Kayumba, hvor den natlige Løvekoncert, der 

 siden skulde give Genlyd i vor Søvn uden Afbrydelse en hel 

 Maaned igennem, blev intoneret med Fynd og Klem. 



Men det var først næste Eftermiddag, da vi havde passeret 

 Maj-na-motos varme Kilder, hvor man næsten kan koge Æg 

 i en Klipperevne, og da vi var naaet til Sletterne paa begge 

 Sider af Ruindifloden, at Vildtet begyndte at optræde i større 

 Flokke. Ved Kanyamaranga, endnu en Dagsrejse længere mod 

 vest og helt inde ved Foden af Bjerget, kulminerede Rigdom- 

 men. 



Brunbrændte, øde og tavse laa Stepperne i det voldsomme 

 Solskin. Ikke et Menneske, ikke en Hytte. Akacierne strakte 

 deres tørstige Arme op mod en glødende Himmel. Euforbia- 

 ernes grønne Grenelys skinnede saftige og giftige, ganske uberørte 

 af Tørken. Træerne syntes overalt lige livskraftige, men Græs- 

 set rundt om var ofte helt sort efter en Præriebrand, der dog 

 havde været nødt til at stanse ved deres Rødder og ikke havde 

 dristet sig til at slikke op ad de modstandskraftige Stammer. 

 Hist og her dukkede der mindre Skovkomplekser frem eller 

 sparsomme Lunde af Buske og Tjørnekrat, der ligesom dannede 

 Øer i et stort, tørt Hav. I jævne, lange Bølgelinier hævede 

 og sænkede Jorden sig, ganske som om vældige Atlanterhavs- 

 dønninger pludselig var stivnet i deres Løb. Dybe Kløfter gen- 



