lis 



med høje Palissader. Men efter at den første Løve er sprunget 

 over og har faaet Smag paa Menneskeblod, flytter hele Lands- 

 byen til mindre udsatte Egne. Et saadant Bæst skyr nemlig intet 

 Middel for at komme over sit Bytte. Den gaar gennem Ild og 

 Vand og føler sig snart som hjemme i Landsbyen. 



Her var det altsaa. 



Egnen vrimlede af Rovdyr. Om Dagen sov de i en eller 

 anden Kløft, hvor Krattet og den dybe Skygge skjulte dem godt. 

 Men om Natten var de saa meget mere virksomme. Saa hørte 

 man deres dumpe, hostende Bas fra alle Sider. Det steg og 

 sank. Snart langt væk, snart nærmere. Trukket ud i en kla- 

 gende Brølen eller mere staccato. Dyrenes Konge havde be- 

 gyndt Jagten i sit Rige. Og Gud naade den Antilope, der ikke 

 var pa?i sin Post og lynsnart veg til Side for det dræbende 

 Spring. 1 næste Øjeblik vilde den ligge dødelig sønderrevet, 

 med de skarpe Rovtænder i sin endnu skælvende Krop. Ikke 

 engang Mennesket gik fri. En god Dagsmarsch borte stod et 

 ensomt Kors paa en Gravhøj. Rundt om var der stablet skin- 

 nende hvide Antilopekranier, hvis tomme Øjenhuler gav Van- 

 dreren noget at tænke paa. Foster, dræbt af Laverne kunde 

 man med Besvær stave sig til paa den raadne Træplade. Og 

 endnu længere borte, i Landsbyen nede ved Bredden, var en 

 Pige for nogle Dage siden blevet overfaldet, medens hun sam- 

 lede Brænde. Saarene var stoppet til med friskt Komøg, det 

 eneste Lægemiddel man kender der paa Egnen. Og vi lagde 

 os paa Knæ ved Siden af Pigen, pillede Snavset ud, vaskede Ma- 

 terien bort og forbandt Saarene. De knivskarpe Kløer havde 

 flænget tommelange Snit paa Kryds og tværs i Kødet. Lige ind 

 til Rygraden var der et af dem, der gik. Men hvad forslog 

 nogle Lægmænds gode Vilje og et lille Haandapotek, hvor det, 

 der tiltrængtes, var en Kirurg med Knive og Naale og Traad 

 og i Kilovis af antiseptiske Forbindstoffer. Mageløs taalmodig 

 havde hun ligget paa sin Straamaatte, blot en sagte Klynken 

 kom nu og da over hendes Læber, naar Smerterne blev alt for 

 uudholdelige. Landsbyens Ældste havde faaet nogle Sublimat- 

 tabletter med strengt Paalæg om ikke selv at spise dem, men 

 anvende Giften til at vaske den syge med. Maaske kunde de 

 lindre Smerterne lidt. Men Døden havde alligevel langsomt, 

 uhyggeligt langsomt, naaet sit Maal, trods Trommerne, der 



