ii6 



havde larmet hele Natten for at holde de onde Aander borte. 

 De, der kommer oppe fra Namlagira. Bjerget med den evige 

 Ildstøtte paa Toppen, Vejviseren til Helvedet. — 



Hele Dagen havde vi slidt i det. Paa et Sted, hvor samme 

 Morgen en Vandbuk var blevet sønderrevet af en Løve, havde 

 vi hugget os ind i et tæt Buskads, stivet Aabningen af med 

 Akaciegrene, dækket to Skydehuller med Græs og forsynet os 

 med nogle Tæpper og lidt Mad. Det kaldes at bygge Boma. 

 Siden skød vi en Kob, slæbte Kadaveret hen til de sørgelige Lev- 

 ninger af Vandbukken og anbragte Blodspor radielt fra Bomaen. 

 I tolv Timer havde vi været paa Benene, Olsson og jeg. Lej- 

 ren laa langt borte, virkede næsten som en Myte. Vi havde 

 ikke set den i to Dage. 



Nu gaar Solen ned. 



Farverne blegner. Sletten svøbes i et usikkert Halvlys, hvor 

 Konturerne udviskes og lidt efter lidt flyder helt ud. Buskene 

 gaar i et med deres egne Skj^gger. Græsset bølger i Aftenvinden 

 som et stort Vand. Et Øjeblik gløder Himlen i Purpur, der 

 lidt efter lidt gaar over til violet og grønt. Og pludselig er det 

 Nat. Næsten uden Overgang, ængstende hurtigt er Mørket 

 faldet paa. Skumringen varer ikke længe i et Land, hvor So- 

 lens Bane skærer Horisonten næsten vinkelret. Og snart tæn- 

 des Sydkorsets Stjerner over de fjærne Bjerge. 



Jeg gør mig det mageligt paa nogle Tæpper med en Sove- 

 pose under. Jorden plejer at blive fugtig henad Morgen, og der- 

 for er det bedst at have noget imellem. Hænderne famler efter 

 Patronbæltet og føler for sidste Gang efter, om den tuge Dublet 

 ligger indenfor Rækkevidde paa sin Plads ved Skydehullet. Saa 

 lægger jeg mig paa Ryggen og kigger op i Stjernerne. 



Det er en mærkelig Følelse at overnatte her under aaben 

 Himmel. Et lille, ynkeligt Menneskeki vb, der har lagt sig til 

 Ro midt i Vildmarkens store Ensomhed. Kun Bomaens tynde 

 Vægge af Euphorbiaer og Akaciegrene beskytter mod Overfald. 

 Men Tornene er baade lange og stærke, giftige og stikkende — 

 af den Slags, som en snigende Løvepote ikke bryder sig om at 

 træde paa. 



Fra Aadselet, der er bundet godt fast til sin Pæl, kommer 

 der nu og da en stram Lugt. Men lidt efter lidt dør Vinden 

 helt hen. Suset i Løvet tier. Faarekyllingernes Strygeorkester 



