117 



spiller Takten til den natlige Musik. Fra et lille Vandhul i 

 Nærheden kvækker Frøerne. Det lyder som et mangestemmigt 

 Klokkespil. Ellers er alt stille. Al Kvidren, hvert et Kny er 

 forlængst forstummet. 



Da hører man med et den velkendte, dumpe Brølen over 

 Steppen. Først fra en Kant og saa fra en anden. Det bliver 

 stille, og det begynder igen. Løverne har begyndt deres natlige 

 Strejftog. Men mon deres Vej vil falde her forbi? 



Jeg vender mig om og kigger ud gennem det lille, firkantede 

 Skydehul. Jeg hviler paa Albuerne og kan lige skimte den 

 skudte Kob og lidt af Terrainet bag den. Alt er roligt. En 

 Tid lang fikserer jeg skarpt en Skygge længere borte. Rørte 

 den sig ikke? Indbildning — det er jo blot en Termittue. Men 

 naar man ligger saadan parat til at fyre, faar ogsaa Skyg- 

 gerne Liv. 



Og jeg begynder igen at filosofere. 



Maanen er staaet op, og det er lysere nu. Akaciegrenene 

 over mit Hoved aftegner sig som et Japaneseri mod Himlen — 

 sorte, bizarre, knudrede. En Myg summer i Øret paa en, og 

 en Bille kryber søvnigt over Tæppet. 



Tankerne forvilder sig. Ødemarkens sælsomme Fortryllelse 

 er som en Feber i Blodet. Ensomheden tynger mit Bryst — 

 men jeg nyder denne tunge Ensomhed ! 



Hvad har jeg egentlig at gøre her i Hjertet af Afrika? 

 Langt borte fra alt, hvad der hedder Kultur og Civilisation.^ 

 Jeg, der nu burde sidde og læse Morgenaviserne til Kaffen, 

 vrøvle i Telefon, gaa til Middagsselskaber og spilde Tiden med 

 alle Hverdagens Trivialiteter, mens jeg prøver at bilde mig 

 selv ind, at jeg er uundværlig og gør Nytte. 



Nej, saa foretrækker jeg det frie og ubundne Liv, der ikke 

 kender nogen andre Love end dem, man selv skriver! At træde 

 ubanede Stier, hvor ingen før har traadt. At være tvunget til 

 helt og holdent at stole paa sig selv. Aldrig at give op, men 

 sætte Viljens Staalspids mod Vanskelighedernes Rustning. Bare 

 bore, bore — til man er igennem. 



Afrika, denne sælsomme Blanding af godt og ondt, der 

 griber en om Hjertet og aldrig slipper sit Tag. Krammer og 

 knuser det, ja sønderknuser det helt tilsidst. Den mørkeste af 

 alle Verdensdelene — og dog rummer den saa meget Lys. Livet 



