ii8 



i den intimeste Forbindelse med den oprindelige Natur. Utøjlet 

 Kraft. Drømmende Tavshed. Iskolde Regnvinde. Glødende 

 Sol. Afrika, hvis Sindbillede før i Tiden var en nøgen Kvinde, 

 der i sin Haand holdt en Skorpion, Kærlighedens og Giftens 

 Symboler — 



En dump Knurren ganske tæt ved Bomaen rev mig ud af 

 mine Betragtninger. I et Nu var jeg lysvaagen og laa og kig- 

 gede ud gennem Hullet. Knap to Meter fremme laa Aadselet. 

 Det var saa lyst, at man kunde tælle Haarene i Skindet. Og 

 Termittuen længere borte tegnede sig skarpt mod Omgivelserne. 

 Pludselig en svag Raslen tilhøjre. Listende Skridt tilvenstre. 

 I næste Øjeblik dukkede to store Hanløver frem fra hver sin 

 Side, næsten spøgelsesagtigt uvirkelige i det hvide Lys. 



Den ene kommer krybende ligesom rede til Spring, Den 

 aner vist Uraad. Den anden, der bedre kender sin Overlegen- 

 hed, gaar derimod frem stor og mægtig, som den er. Som den 

 staar der, ubevægelig, vejrende, med Snuden svagt løftet, er 

 den et Billede paa Styrke, Smidighed og Grusomhed. Der er 

 virkelig noget kongeligt over hele dens Apparition. Den virker 

 imponerende ved sin rolige Storhed, sin utæmmelige Vildskab 

 og sin faste Tillid til, at ingen kan gøre den Rangen stridig. 

 Jeg begynder at forstaa Benævnelsen : Dyrenes Konge. 



Løverne staar som bugne i Marmor. De virker næsten he- 

 raldiske. De stirrer paa hinanden. Den ene vil ikke lade den 

 anden komme først til det gode Taffel. Saa ryster han, der 

 staar oprejst, det vældige Hoved. Manken ligger i sortbrune 

 Bølger. Den staar som en Glorie i Maaneskinnet. Saa gaar 

 den roligt hen til Kob'en og giver sig til at æde. 



Den anden er endnu mistænksom. Den kryber forsigtigt. 

 Dens Bevægelser er beherskede og vel afvejede, hurtige som 

 Lynet. Den stirrer ind i Skydehullet, og vore Øjne mødes — 

 men kun et Sekund ; saa er ogsaa den henne ved Bukken og be- 

 gynder at snuse efter de bedste Bidder. 



Jeg har set ind i mange Løveøjne om Natten, men aldrig 

 set at de lyste, som saa mange Jægere har fortalt. Det lyder 

 jo ogsaa bedre, naar man i sin Skildring kan tale om Ildøjne, 

 der følger den ensomme Vandrer i Mørket. Dyrene er nu saa 

 nær, at jeg næsten kan naa dem med Haanden. 



Det knaser i Kadaveret. Kødtrevlerne ryger. Kløerne river 



