150 



Vi har i Sinde at leve paa din Regning og gøre os Livet be- 

 hageligt, lige til du sender 150 Mand til den hvide Høvding, 

 som venter. Men jeg og mine Folk er frygtelig sultne. Vi maa 

 mindst have et Par Okser om Dagen og fem Mands Byrder 

 Matama. Og vi bliver her et helt Aar, om det skal være! 



Virkningen heraf var næsten øjeblikkelig. To Dage senere 

 kunde den første Afdeling begive sig nordpaa med Beni som 

 nærmeste Maal, og den næste Morgen vrimlede det af Bærere 

 udenfor mit Telt. Nu havde vi pludselig faaet næsten for 

 mange. 



I Løbet af et Øjeblik var hele vor Bagage anbragt paa en Ba- 

 taillon krøllede Negerhoveder, og den lange Safari begyndte at 

 sso sig nordpaa mod det mørke Urskovsbælte ved Beni. Men 

 der var langt frem endnu. Fire anstrengende Marschdage over 

 græsgrønne Højder, gennem Floder og dybe Kløfter. 



I de sidste tre Maaneder havde Vulkanerne været vort dag- 

 lige Selskab og vore trofaste Vejvisere, thi de kunde ses fra alle 

 Steder omkring Edward og Kiwu. Tilsidst havde vi vænnet os 

 til at betragte dem som gamle Bekendte; vi var jo blevet person- 

 lig præsenteret for hver enkelt af dem, og havde for længe siden 

 drukket dus med dem i lunkent Thevand. Nu sank de lidt efter 

 lidt ned under Horisonten. I Stedet for faldt det i Ruwenzoris 

 Lod en Maaned igennem at være det stumme Vidne til vore Van- 

 dringer. Men vi blev aldrig saa gode Venner med ham som med 

 de andre. Thi det var en høj Herre, Nummer tre i Rangklassen 

 af alle Afrikas Bjerge, og sit hvide Hoved holdt han stædigt ind- 

 hyllet i Skyer 5, 120 Meter over Havet. Vældig syntes han, netop 

 som en saadan Jætte skulde være, bred og selvbevidst, fornemt til- 

 bagetrukket i sin tavse Storhed. Og vi forstyrrede ham ikke. Lad 

 ham ruge over sine mørke Bjergtanker. Thi vor Vej faldt vest 

 paa, og Kulden paa Højderne havde vi faaet nok af. 



Hvad skete der disse fire Dage? 



Intet af Betydning. Vi traskede ufortrødent videre. Slog 

 Lejr om Aftenen, brød op ved Daggry, som vi var vante til. 



En Eftermiddag stødte jeg uventet paa en Flok Hyæne- 

 hunde, Lycaon sp., de eneste, jeg saa paa hele Ekspeditionen. 

 Enkeltvis er de sky, men i Flokke paa en 50 Stykker kender 

 de deres Styrke og kan endog angribe Mennesker. Vildtet flyg- 

 ter for dem i panisk Angst. Hvor en saadan Flok er gaaet 



