152 



maatte bruge, hvad vi havde ved Haanden. Med en Barber- 

 kniv flækkede vi Fingerspidsen op helt ind til Benet for at faa 

 Biddet til at bløde ordentligt. Blandt de fotografiske Rekvisiter 

 fandtes en Smule Kaliumpermanganat. Det strøede vi i Saaret. 

 Saa fik vi hentet nogle friske Bananstammer, og lod den ulyk- 

 kelige drikke af Saften, som de Indfødte paastaar indeholder et 

 sikkert Middel mod Slangebid. Da vi saaledes efter bedste 

 Evne havde udnyttet vore medicinske Kundskaber og de Læge- 

 midler, der forefandtes, satte vi os ned og ventede. 



— Om en halv Time er han død, var der en, der sagde og 

 saa paa sit Ur. 



— Ja, det er ikke godt at vide. Sommetider varer det længe 

 — en Time eller to. 



— Nu begynder han vel snart at svulme op, stakkels Fyr. 

 Men det hele varer forhaabentlig ikke saa længe. 



— Nej, jo hurtigere desto bedre for ham selv. 



Imens laa Manden stadig og vred sig som en Orm. Støn- 

 nende følte han paa Armen, og med lange Mellemrum undslap 

 der ham et højt Raab. Det er frygteligt, uden at kunne udrette 

 noget, at være tvunget til at sidde og se, hvorledes et Menne- 

 ske dør. At se, hvordan han lider og hverken kunne gøre fra 

 eller til. Ikke engang at kunne sige et Trøstens Ord, men blot 

 vente, vente, at det snart maa være forbi. 



Vi sad tavse, forstemte og alvorlige. Tiden sneglede sig hen : 

 en halv Time, en Time. Endnu var der intet Tegn. Vi saa paa 

 hinanden, forundrede og spørgende. 



— Det maa være en langsomt dræbende Gift, mumlede 

 Weiler. 



Endnu en Time gik. Det blev ikke værre med Manden, 

 tværtimod, han holdt op med at stønne. Da begyndte vi at ane 

 Uraad og nære Tvivl om, at det nogensinde havde været en 

 Slange. 



Efter endnu en halv Times Vaagen, smed vi den dødsdømte 

 ud og bad ham gaa derhen, hvor Peberet gror. Thi nu var vi 

 ganske overbeviste om, at det i hvert Fald ikke var et livsfarligt 

 Bid. Og vi hævede Shaurien ved Dødslejet for selv at søge 

 Hvile. 



Næste Morgen stod Manden i Rækken blandt de andre Bæ- 

 rere med sin Byrde paa Hovedet. Frisk og kvik, som om intet 



