I URSKOVEN 



I spredte Partier og paa forskellige Tidspunkter forlod Eks- 

 peditionen Beni. Det var nemlig vanskeligt at faa et tilstrækkelig 

 stort Antal Bærere — en Vanskelighed, der siden fulgte os 

 lige til Sudan — og derfor drog man af, naar man kunde, og 

 tilstrækkelig Arbejdskraft var ved Haanden. Hovedsafarien 

 skulde slaa ind paa den korteste Vej til Irumu i Ituri. Der be- 

 sluttede vi at mødes ved Maanedens Slutning, hvis ikke Til- 

 fældet havde ført os sammen inden den Tid. 



Selv startede jeg i Selskab med Weiler i mere nordvestlig 

 Retning mod en lille Landsby langt inde i Skoven, kaldet Moéra 

 efter sin Høvding. Der skulde være mange Elefanter. Et svagt 

 Haab foresvævede mig om ogsaa at faa Fingre i Okapien, Sko- 

 venes sky Spøgelsesdyr, som Dværgene jager, men som yderst faa 

 Europæere har set i dens naturlige Omgivelser. Okapien har 

 allerede længe været kendt af Skovfolkene. De forfærdiger 

 bl. a. deres Bælter af dens Skind. Flere hvide Mænd havde set 

 disse Bælter, men havde ikke tænkt sig, at Dyret kunde være 

 ukendt i Europa. Det varede lige til Begyndelsen af det ty- 

 vende Aarhundrede, inden det første videnskabeligt brugbare 

 Skind kom til British Museum, hvor Arten blev nærmere be- 

 stemt. Okapien tilhører GirafFerne, men er noget mindre, lige- 

 som den adskiller sig en Del m. H. t. Farve og Legemsbygning. 

 Nu har ethvert bedre Museum sit Eksemplar. Men endnu anser 

 man den for en stor Sjældenhed og en Pryd for enhver Samling. 



Det lykkedes aldrig Ekspeditonen at faa fat paa nogen Okapi. 

 De har trukket sig saa langt ind i Skovene, at det vilde tage 

 flere Uger at naa derind. Men derimod fandt vi en anden Sjæl- 



