i6i 



mig i Hovedet, og Negrene, der nysgerrigt betragtede min 

 usikre Gang, flimrede for Øjnene. Tilsidst indbildte jeg mig, 

 at det var Aber i Stedet for Mennesker, og for hvert Skridt, 

 jeg gik, var det, som om jeg samtidig maatte sparke en Ele- 

 fant til Side for at komme frem. 



Kongoni, der var trofast og paalidelig som altid, var den, 

 der først bemærkede, hvordan det var fat med mig, og med 

 en Bøssebærer under hver Arm, som dels slæbte, dels næsten 

 bar mit ledeløse Legeme, dryssede vi hjemad, saa godt det lod 

 sig gøre. I Skumringen laa jeg endelig i mit Telt igen, mere 

 død end levende. 



Ja, saadan begyndte den Feberkurve, der skulde strække 

 sig over et Tidsrum af omtrent tre Maaneder. Sommetider var 

 det bedre, sommetider værre. Der var Tider, hvor Feberen 

 helt kunde forsvinde for blot nogle Dage senere at vende til- 

 bage med fornyet Styrke. Og for hver Gang tog den lidt af 

 Kræfterne med sig. 



— En Smule Malaria, sagde Vennerne og trak paa Skul- 

 deren med et Smil. Det forta'r sig i Løbet af et Par Dage. 



Først efter det tredje Anfald opdagede Lægen fra Irumu, 

 at det var Spirillum. Han havde nemlig truffet os nogle Dags- 

 marscher fra Stationen. Og et Far Uger senere satte en Ano- 

 pheles-Myg Prikken over Fet ved at lade Malariabacillerne 

 holde de andre med Selskab. 



Det er ikke de store Dyr i Afrika, man behøver at frygte, 

 det er de smaa. Det er min dyrekøbte Erfaring, som jeg her- 

 med lader gaa videre. Mellem Storvildtet og Jægeren er der 

 næsten altid et Gevær, som gør Udslaget til den sidstnævntes 

 Fordel. Men mellem en Moskito eller et andet smittebærende 

 Kryb og f. Eks. et Smalben er der ofte slet ingenting. Højst 

 en Strømpe, som ikke beskytter, eller om Natten et Net med 

 et overset Hul i — og saa er man leveret. 



Jeg har f. Eks til Dato ikke set en levende Kimputu, d. v. s. 

 det Dyr, der overfører Spirillumfeberen i Blodet. Men ikke 

 destomindre er jeg blevet bidt af en i Kassindi. Det kan man 

 regne ud, naar man ved, at Inkubationstiden er ti Døgn. Og 

 af det lille Stik, som jeg hverken havde mærket eller i det hele 

 taget haft nogen Anelse om, skulde jeg siden blive saa ■^yg, at 

 jeg for Alvor spekulerede paa, hvordan det vilde være at sove 



