171 



flere tidligere Lejligheder havde overværet heftigt Uvejr baade 

 paa Sletterne omkring Edwardsøen og oppe blandt Birungavul- 

 kanerne, maa jeg tilstaa, at disse Tornados forekom smaa og yn- 

 kelige i Sammenligning med denne. Det blev imidlertid ikke den 

 sidste under vort Ophold i Ækvatorialskovene, men nok den 

 værste. 



Den følgende Dag brød frem med straalende Solskin. Var- 

 men var imidlertid stadig trykkende og varslede nyt Uvejr. Ved 

 6-Tiden var alt klart til Opbrud, Teltene taget ned og Byrderne 

 fordelt. Vi fulgte den store Karavanvej, der førte til Staleyville, 

 hvortil der „kun" er tredive Dages Marsch, hele Vejen gennem 

 Urskov. 



Karavanvejen eller „Barra-barraen", som den kaldes af de 

 Indfødte, er en Udhugning paa omtrent fire Meters Bredde, som 

 snor sig frem gennem Urskoven. Man maa dog ikke tro, at 

 Stien i hele sin Bredde er tiltrampet af alle de tusind Neger- 

 fødder, som i umindelige Tider er gaaet frem ad den med 

 tunge Byrder af Elfenben eller Kautschuk. Aldeles ikke. Den 

 største Del af Stien er tværtimod bevokset med Græs og alle 

 Slags Repræsentanter for Tropefloraens Overdaadighed og 

 Pragt. Kun et smalt Baand, der minder om en Slange, der 

 bugter sig fremad, gør Tjeneste som Vej. Som bekendt gaar 

 Negrene altid i Gaasegang. Paa Grund af denne deres Sæd- 

 vane er det ganske unødvendigt at vedligeholde Karavanvejen 

 i hele dens Bredde. Men hvorfor er den da oprindelig blevet 

 gjort saa bred, som Tilfældet er? Jo, for at det skal kunne 

 siges, at Vejnettet i Kolonien er udmærket. 



Urskoven gør et mægtigt Indtryk paa den rejsende. Men 

 samtidig føler man sig tung i Sindet, ensom og forladt. Hvis 

 en Sletteboer for længere Tid var tvunget til at opholde sig 

 i Urskovsomraadet, vilde han sikkert blive melankolsk. 



Det er meget vanskeligt i korte Træk at give en Skildring af 

 Ækvatorialskovens Udseende. Skønt den flygtigt set kan gøre 

 et højst ensformigt Indtryk, saa er den dog meget forskellig- 

 artet. De kæmpestore Træer naar ofte en Højde af omtrent 

 fyrretyve Meter, og deres tætte Løvværk danner ligesom en 

 grøn Hvælving, som Solens livgivende Straaler næppe formaar 

 at trænge igennem. Der hersker derfor en stadig Halvskum- 

 ring. Under Kæmpetræernes Kroner udbreder sig yderligere 



