173 



nu og da sin spæde Sang høre. Til de større firbenede Dyr, der 

 lever i Skovene, mærker man lidet eller intet. De er nemlig for 

 det meste udelukkende paafærde om Natten. 



Elefant- og Bøffelstier gennemkrydser Terrainet i alle Ret- 

 ninger. Disse Dyrestier tjener den Rejsende til stor Nytte, thi 

 de letter hans Fremtrængen. Naturligvis kun i det Tilfælde, at 

 man prøver paa at bane sig Vej udenfor de smalle Stier, der er 

 traadt mellem de sparsomt forekommende og langt fra hinanden 

 liggende Landsbyer. Væltede Træstammer, tæt Underskov, et 

 Virvar af Lianer, sumpede Vildnis med stikkende Palmer og 

 Bække, der snor sig ud og ind og har gravet dybe Furer i 

 Jorden, lægger stadig Jægeren Hindringer i Vejen. Man maa 

 ligefrem kæmpe sig frem gennem hele dette Virvar. Man klatrer 

 og kryber paa alle fire paa den fugtige Jord. Dertil kommer den 

 tropiske Varme, der driver Sveden ud af hver en Pore. Stin- 

 kende Dunster stiger op fra alle de raadnende Plantedele, der 

 i et tykt Lag dækker Jorden. For at have Udsigt til at faa 

 Ram paa en af Urskovens firbenede Indvaanere, maa man prøve 

 uden Støj at komme sit Offer saa nær som muligt. Selv en Af- 

 stand paa ti Meter kan sommetider paa Grund af det svage 

 Lys og den tætte Vegetation være for langt. 



I en saadan Skovegn, som den jeg her har forsøgt at skildre, 

 lever Okapien og Wambutti-Dværgene. 



Vore Bestræbelser gik derfor, saa snart vi var kommet i 

 Orden i Lejren ved Campi ya Wambutti, først og fremmest ud 

 paa at komme i Berøring med den Befolkning, der havde givet 

 Landsbyen Navn. Den bosiddende Befolkning udgjordes af 

 Wambuba-Stammen. Chefen for Landsbyen blev tilkaldt og 

 fik Besked om straks at sætte sig i Forbindelse med Wambutti- 

 Dværgene. der holdt til i de vældige Skove, der til alle Sider 

 omgav den lille Landsby. Til at begynde med saa det tem- 

 melig mistrøstigt ud. Landsbyens Ældste erklærede nemlig 

 højt og helligt, at der ikke fandtes nogen Wambutti uden en 

 fem Timers Marsch borte. Dog lovede han, efter at der var 

 stillet ham en Belønning i Udsigt, at gøre sit yderste. 



Den følgende Dags Morgen oprandt, men endnu havde vi 

 hverken hørt eller set noget til Wambutti. Stedet viste sig imid- 

 lertid at være et udmærket Arbejdsfelt, og Konservatoren og 

 hans sorte Hejdukker havde fuldt op at gøre med at præparere 



