passerer Kopternes simple Kirker og Tyrkernes straalende Halv- 

 maaner for tilsidst, bred, majestætisk og plumret, at løbe ud i 

 Havet, hvor industrielle Anlæg og moderne Flyvepladser be- 

 tegner vor egen Tids rastløse Jag. 



Fra Dækket af den store Damper Sphinx saa jeg Landet 

 langtsom forsvinde i Horisonten. Det gule Sand skinnede endnu 

 som en lys Stribe, der blev til en smal, graa Streg, som umær- 

 kelig gik over i en ubrudt Kiming af Hav og Himmel. Her stod 

 jeg atter som et forsvindende Midtpunkt mellem Hav og Rum. 



Da spaltedes mit Sind. Den ene Del droges mod Hjemmet, 

 mod Landet under Nordlys og med hvide Nætter, hvor hver 

 Rodtrevl i mig fra Barndommen havde suget Næring af Fædre- 

 nes Jord. Og jeg fyldtes af Glæde over snart igen at skulle 

 føle Grannaale og Hedejord under Fødderne. 



Men den anden Del vendte sig mod Syd, hvor det vældige 

 Kontinent lige var forsvundet. Jeg mindedes den lange Vej 

 gennem Skove og over Savanner, gennem den tavse Vildmark i 

 Stjernernes milde Skin. Jeg lyttede til Nattens hviskende 

 Stemme, Ensomhedens Selvprøvelse, Ødemarkens ældgamle men 

 bestandig nye Eventyr. Jeg følte, at noget af Urnaturens eget 

 Væsen havde nedfældet sig i mit Sind. Og jeg forstod, at mit 

 Hjerte altid vilde være delt og længes tilbage og aldrig høre 

 op med at elske den Verdensdel, hvis Sindbillede er Kvinden 

 med Skorpionen i sin Haand. 



Men for denne Gang vendte jeg hende resolut Ryggen, gik 

 op paa Kommandobroen og saa paa Vindrosen. Kursen viste 

 urokkelig Nord. 



