4Ì0 SCHENK JAKA3 



Ennek a hazai természetvédelem szempontjából eléggé nem méltat- 

 ható fontosságú mozgalomnak a szervezője Dbijvek J. ur, az emiitett 

 madárvédelmi egyesület titkára, intézetünk levelező tagja, aki egyesülete 

 körében gyűjtést indított meg, propaganda előadásokat tartott, szóval oly 

 lelkes odaadással pártolta a pusztuló magyar madárvilágot, hogy ezért 

 minden magyar ember szivböl fakadó el nem múló hálája illeti meg. 



A gyakorlati szervez«^snél mindenesetre tekintetbe kell venni azt 

 a követelményt, hogy tartalékok maradjanak arra az időre is, amire 

 a külföldi támogatás elmarad. Az intézet a maga részéről ugyan mindent 

 meg fog tenni, hogy az állami támogatást is megnyerje, de ez előre- 

 láthatólag nem lesz könnyű dolog és főleg nem érhető el rövid idő alatt. 

 Ezek a megfontolások késztettek arra, hogy 1922-ben csak a legsürgősebb 

 teendőt, a kisbalatoni kócsagtelep őriztetésének kérdését rendezzem. Utolsó 

 kócsagtelepünk most állandó kócsagör felügyelete alatt áll. Ez az első lépés, 

 amellyel a magyar természetvédelem ügyében a tervezgetések teréről az 

 intézkedésekhez jutottunk. Hangsúlyozni akarom ennek a nagy fontosságát 

 abban a reményben, hogy ezzel uj és termékeny korszaka kezdődik 

 a magyar természetvédelemnek. Az alkalmazott kócsagör mint volt halász- 

 mester teljesen otthonos a területen, különösen abból a szempotból is, 

 hogy ismeri azokat, akiktől leginkább kell félteni a kócsagot. A tavasz 

 folyamán lesznek kitéve a figyelmeztető táblák, amelyeken védelmet kérünk 

 az utolsó kócsagtelep számára, a kócsagpusztitók följelentőinek pedig 

 megfelelő jutalmat Ígérünk. Egyúttal fölhívtuk a telep környékén levő 

 csendőrörsparancsnokságok figyelmét arra, hogy a kócsag vadászata törvénybe 

 ütközik és kérésünkre az országos csendőrfelügyelőség hivatalból is utasí- 

 totta ezeket a kócsagpusztitók kinyomozására és följelentésére. 



Mindezeknek az intézkedéseknek az előtanulmányozása és foganato- 

 sítása terén tanácsokkal és tettekkel támogattak Bálványosi László, 

 Dr. Kellek Oszkár, Purgly Pál és Zeegényi Andeás urak, akiknek 

 ezen a helyen is tolmácsolom az intézet köszönetét. 



Habár utolsó kócsagtelepüuk fönmaradása a vázolt intézkedések 

 árán egyelőre biztosítottnak tekinthető, változatlanul fönnáll a Kisbalaton 

 lecsapoltatásának a terve. Itt csak egy vigasztaló mozzanatról számolhatok 

 be, hogy t. í. ez a lecsapoltatás még közvetlenül nem fenyeget — és 

 „qui habet tempus, habet vitám". 



Még ugyancsak az 1922. év folyamán intézkedett kérésünkre az 

 országos csendőrfelügyelőség abban is, hogy az Ürbő pusztán és 

 környékén, továbbá a Bocsa község vidékén működő csendőrőrsparancs- 

 nokságok kísérjék figyelemmel a tavaszi hibie tojásszedőket és jelentsék föl 

 a tetteseket. Ezeken a területeken a tojásszedők mérhetetlen pusztításokat 

 okoznak a vizimadarakban, amire nézve jellemző az az adat, hogy 1922 

 tavaszán egyetlen egy ilyen tojásszedő Ürbő pusztán kb. 15.000 darab 



