A MADÁRTAN MEGOLDATLAN KÉRDÉSEL 15 



morphizmusnak. a teljesen magunkból való következtetésnek hibájába. 

 Ezt a hibát ugyan soha sem kerülhetjük el teljesen, kivált mikor lélektani 

 motívumokat biráluiik, de legalább legyünk állandóan e fogyatkozásunk 

 tudatában. 



Feladatunk tehát nagyon nehéz, de egyben nagyon hálás is, mert 

 a madáréletnek eddig még kellőképen fel nem tárt. legszebb és leg- 

 tanulságosabb jelenségeinek oly gazdag sorozatával kecsegtet, amely kedves 

 tudományszakunkba uj életet, uj színeket fog hozni. 



A vizsgálat iskolapéldáinak sorát a hubospacsirta (Oalerida eristata. L.) 

 oekologiai vázlatán kezdem. A passziv mimikri időszakosságát is, hasznának 

 percentualis voltát is megtaláljuk benne. Tojásban és fiókakorában csak 

 szárnyas ellenségeitől van megvédve. Kifejlett korában, a talajjal remekül 

 egyező színezete csak az év ^A-ed részén védi, a havas téh hónapokban 

 már nem. De nyáron sem a színében van egyedüli védelme, hanem annak 

 helyes alkalmazásában, a manőverben, amellyel a messziről észrevett 

 karvaly elől idejében meglapul. Ezzel nagyon megnehezíti ellensége munkáját, 

 mert arra kényszeríti, hogy alacsonyan repülve, a pacsirtát még áruló 

 mozgása közben lepje meg. Az alacsony repülés viszont a látókörét szűkíti 

 a karvalynak, amely ezáltal a véletlen szerencséjére van utalva. 



Télen kétszeresen nehezül a hubospacsirta helyzete, mert ellenségei- 

 hez a his sólyom (Falco aesalon Tfnst.^ ís járul és tapasztalat szerint 

 ilyenkor esik legtöbbje a szárnyas rablók áldozatává. Ezzel szemben azon- 

 ban a mimikrinek az év nagyobb részén ható előnye még ís annyira 

 csökkentheti pusztulási percentjét, hogy ezáltal, valamint évi 7 — 8 ivadékával 

 létszámát egyensúlyban tudja tartani. 



E vázlatban érintve van ugyan madarunknak szárnyas ellenségeível 

 való harca, de ennek, valamint az emlős ragadozókkal szemben való 

 védekezésének részletes feltárása még nem történt meg. Pedig mily tanul- 

 ságossá válik e közönséges útszéli madár életképe is, mihelyt a kevésbbé 

 üldözött fajokéval hasonlítjuk össze. A danka sirdly-nak (Larus ridihundus h.) 

 pl. csak fiókakorában van védőmeze, azután már nincs, mert ez az ilyen 

 javarészt repülve táplálkozó madárnál nem is lehetséges. De nincs is 

 rászorulva. Kiváló repülőképessége nappal védi a ragadozóktól, jól válasz- 

 tott alvóhelye pedig az emlős rablóktól óvja annyira, hogy évi 3 — 4 utóddal 

 is biztosítani tudja létszámát. 



Tovább menve, a vetési varjú (Corvus fnigilegus L.) már fióka 

 korában sem szorul védőszínre, még kevésbbé azután, amikor társulása 

 által is fokozott ébersége és egyesített ereje minden egyéb védelmet 

 feleslegessé tesz. Amíg tehát a bubospacsírtának az év nagyobb részén 

 ható védőszinre és 7 — 8 fiókás szaporulatra van szüksége, hogy pusztulási 

 percentjét ellensúlyozza, addig a sirálynál ehhez elég a fiókakori védőszín és 

 évi 3 — 4 utód, a vetési varjú pedig minden védőszín nélkül évi 4 utóddal 



