A MADÁRTAN MEGOLDATLAN KÉRDÉSEI. H 



íme, idáig jutottam e téren 25 évvel ezelőtt s megvallom, máig sem 

 haladtam egy lépéssel sem előbbre, egyszerűen azért, mert ujabb észleleti 

 adatok hijján továbbra is csak a spekuláció bizonytalan talaján kellett 

 volna tovahaladnom. 



Hogy e kérdést mégis közreadom, abban a reményben teszem, 

 hogy talán akad valaki, aki ezt exakt kísérleti alapon vizsgálhatja tovább. 

 Talán épen a házi tyukfajták hivatásos tenyésztői találnak legelébb oly 

 nyomokat, amelyek a vadmadarak nászruhájának fejlődési törvényeihez 

 is közelebb vezetnek bennünket. 



Második kérdésképen a jó öreg GAETKE-nek, a helgolandi madár- 

 buvárnak egyik, csaknem feledésbe merült észleletét emlitem fel. Die 

 Vogelwarte Helgoland, Braunschweig 1900. e. müvének 620 — 22-ik lapján 

 a Colymbiis Immer-röl szólva, rámutat a buvármadarak ama képességére, 

 hogy veszély esetén a máskülönben oly könnyen lebegő törzsüket teljesen 

 el tudják sülyeszteni s vízszintes irányban messzire elúszni. Ugyanitt 

 emhti azt is, hogy a hamburgi állatkert tavában egy kárókatonát figyelt meg, 

 amely törzsét és nyakát annyira elsülyesztette, hogy csak feje állott ki. 

 E mozdulatlan helyzetben lesett a viz felett szálldosó fecskékre, melyek 

 közül sikerült is egyet elkapnia. Ezután újra lesülyedt a viz alá, amely 

 ott méteresnél mélyebb volt, vizi növényzettől teljesen mentes, ugy, hogy 

 a növényzeten való megkapaszkodásról szó sem lehetett. 



Gaetke ugy a Colymbus-oknak a magas fajsúlyú tengervíz szine alatti 

 vízszintes tovahaladását, mint a kárókatonának egy helyben való alásülyedését 

 fizikai talánynak nevezi. 



Ugy vélem, ezt a 2 jelenséget célszerű szétválasztanunk, mert a víz- 

 szintes tovahaladásnál még feltehető a törzs elejének a vízszintes sik alá 

 történő olyan sülyesztése, hogy a lábak hajtóereje a felhajtóerőt ellen- 

 súlyozhatja. Ezzel szemben az emiitett kárókatona függőleges lesülyedése 

 és mozdulatlan lebegése egyedül a fajsúlynak akaratlagos növelésével 

 érhető el. Ez pedig csakis az úszó test levegőtartalmának csökkentésével 

 történhetik, amiként a búvárhajó is végzi, légkamráinak kiürítésével. 

 A madárnak is vannak ilyenszerü, tüdejével közlekedő légkamrái s ezek 

 közül az a 3 pár a legfontosabb, amely a hónaljtól a hasoldalak mentén 

 terjed hátra ; a nyaktőnél is találunk ilyent s az uszómadaraknál a mell 

 és has bőre alatt is tömérdek apró léghólyag észlelhető. A légzacskók, 

 mint ismeretes, repülés közben nélkülözhetetlen segédszervei az ilyenkor 

 mozgásában gátolt tüdőnek, a lefelé irányuló, motorikus bukásnál pedig 

 bizonyára légtartalékul szolgálnak. Felhajtó erejük a levegőben oly minimális, 

 hogy a repülés szempontjából a hatalmas motorikus erőhöz és lebegtető 

 felülethez viszonyítva ahg jöhet tekintetbe. (Egyedül a számycsontok 

 pneumaticitásának, tehát az emeltyükarok könnyitésének lehet fontosabb 

 szerepe abban, hogy a szárnyak csapásánál a lefelé irányuló káros eleven- 



