69 



det synes, at dens naturlige Fjender: Mariehøns, Snyltehvepser, 

 Svampe er tiltaget saa stærkt, at Lusens Mængde er bleven min- 

 dre overvældende. 



Overordentlig nær beslægtet med St. José Lusen er den saa- 

 kaldte «europæiske Pseudo-St. José Skjoldlus«, Aspidiotus ostreæ- 

 formis, der er funden i England, Frankrig og over hele Tysk- 

 land (højst sandsynlig er den ogsaa til Stede her i Landet, hvor 

 den dog endnu ikke vides at være funden); den ligner i saa høj 

 Grad St. José Lusen, at den kun ved en mikroskopisk Under- 

 søgelse kan kendes fra samme. Den er dog langt mindre skade- 

 lig for Træerne end A. perniciosiis, idet den sædvanlig ikke op- 

 træder i særdeles stor Mængde. Ved sin Sugning kan den dog 

 bevirke, at Barken tørrer ind og springer op, eller at der kom- 

 mer fordybede Pletter, ja i slemme Tilfælde kan Grenene endog 

 blive ganske deforme eller gaa ud. 



de f 



Fig. 80. Lecanium persicæ (Hun) paa forskellige Udviklingstrin, a og c den 



voksne Hun set nedenfra og ovenfra; h samme gennemskaaren paa langs, rf Gren 



med flere Hunner, e ung Hun, f Larve. Alle forstørrede, undtagen rf. 



Ganske forskellig fra Aspidiotus er Slægten Lecanium (Fig. 

 80 — 82). Hos Hunnerne af denne Slægt mangler ganske det 

 store løstliggende Voksskjold, der udmærker Aspidiotus; Leca- 

 nium-Arterne har nok en Voksudsvedning paa Ryggen, men den 

 ligger tæt ind til Huden og fremtræder ikke som noget sær- 

 skilt. De er forsynede med Ben, men er alligevel ganske ube- 

 vægelige; som yngre er de temmelig flade, men eftersom Æg- 

 gene udvikles i dem bliver de mere hvælvede, i mange Tilfælde 

 endog næsten lige saa høje som de er brede; Bugsiden er hos 

 saadanne ægfyldte Hunner flad og ligger ind til Underlaget; den 



