13 381 



forte ad hauriendum aérem conspeximus extulisse capul extra aquas», 1. c.p. 97, og lader 

 dures Tracheer udmunde ved Brystet: »conspicere 1 1 1 > i lieet binas venas, circa tlioracem 

 oriundas«, I. c. p. 97 , men lian kalder Puppens Nakkerør Antenner, svarende til Larvens 

 Antenner, rigtignok antagende, at de liave samme Brug som Larvens Aanderør: »Antennæ, 

 quæ antea in vermiculo arcuatæ erant, heic (o: Fuppen) eandem usum habent, quam in 

 vermiculo cauda aérifera«, I. c. p. 98. Man seer, at Swammerdam sætter en vis Forbindelse 

 mellem Aanderøret og Aandedrættet: »Ad extremitatem hujus caudæ bullulas quasdam vides«, 

 I. c. p. 97, men dette forhindrer ham ikke i at betragte Aanderøret som temmelig overflødigt: 

 "Cauda hæc vermiculi proprie ad essentiam Insecti non pertinet, sed ad bene esse«, llii 

 'rum exuviis et illam eaudam omnino amittit", I. c. p. 98. Denne Betragtninger dog noget 

 forunderlig, og vi see ogsaa, hvorledes Reaumur, I. c. p. 609 — 10, tager Swammerdam den 

 meget ilde op. Puppens virkelige Antenner har Swammerdam ikke seet, eller han har regnet 

 dem med til Benene: »sub quibus (o: Nakkerørene) observare licet pediculos mirifice con- 

 tortuplicatos iuter et sub alas», I. c. p. 99. 



I den af Boerhave 1737 udgivne Bybel der natuure, der for en stor Del kun er en 

 ny, men baade med Hensyn til Text og Figurer forøget Udgave af Swammerdams Historia 

 inscctorum generalis, ere adskillige af Urigtighederne, navnlig af de physiologiske, rettede 

 (mon af Boerhave?); saaledes siges der nu om Larven (p. 145 i den tydske Udgave af 1758), 

 at «Dieser Wurm holet also . . . den Athem durch seinen Schwanz«, og om Nakkerørene 

 hedder det, 1. c.p. 146: «Oben am Kopfe siebet man obenbeschriebenes Rhorhorngen ii 

 (de kaldes heller ikke længere «antennæ»), an welchen nunmehro das Piipgen von der Ober- 

 flache des Wassers abhangt, und durch welches es Luft schopfet«. 



Den næste Afhandling, vi skulle omtale, er af Reviglias ; den er temmelig kort, meget 

 ubetydelig og fejlagtig, ja kommer os egentligt her ikke ved, uden forsaavidt som der maa 

 gjøres opmærksom paa, at den af Reviglias omtalte og afbildede Myggelarve er et højst 

 gaadefuldt Dyr, umulig at henføre nogetsteds. Af Afbildningerne, Fig. 3 og i, skal man 

 heller ikke blive stort klogere. 



Barths Dissertation bestaaer for den væsentligste Del af, hvad ældre Forfattere have 

 skrevet om Myggen og dennes Udviklingshistorie. Hvad han selv har iagttage! med Hensyn 

 til Larven, angiver han allerede at have givet korteligt i Miscellaneis Phys. Med. Mathem. 

 1727 M. Majo Artic. i, og gjengiver det her noget udførligere i Cap. 2 j? 12. Fremstillingen 

 er dog ikke synderlig indgaaende, og jeg skal kun anføre, al han omtaler, al »ovula ila 

 invicem cohærebant, ut formam lunulæ, sen dimidii annuli referrent«. Af Larven giver hans 

 Fig. I en taalelig Afbildning. Med Hensyn lil ældre Forfattere, saasom lil Goedarl og 

 Derharn, har Barth vistnok altfor let (roet, at det var Slægten Culex, hvis Arier omhand- 

 ledes, og jeg \il saaledes under Cbironomus, Corethra og Ceratopogon faae Lejlighed lil at 



