SVERIGES PODURIDEK. 19 



Tritomurus, som jijst karakteriseras genom sina treledade »gaffeltrådar». Gaffelns ändsegment äro hos Temple- 

 toniinm vanligen treuddiga (IX. ('.). hos mänga dock bloti tvånddiga (VI. 20) och hos en art fyrauddiga (l\. '.'■.'i 

 Macrotoma har håriga ändsegment, på undre sidan försedda med en rad knölar (l\. H). Hos fsotoma crassi- 

 '■,iii,I,i äfvensom hos slägtena Achorutes, Podura och Pseudachorutes äro äudsegmenten bildade ungefär efter 

 samma plan, som Poduridernas öfre klor. IV äro nämligen på undre sidan konkava och mer eller mindre lill- 

 spetsade. Mest klolika äro de hos Isotoma erassicauda (IX. is mc, 17 mc). Hos Xenylla äro de svllika 

 (XI. 7 mc, 12 mc) och hos Trimna nästan rudimentära (XII. 8 mc). Sminthurinm halva gaffelns ändseg- 

 ment temligen stora och på undre sidan konkava såsom hos Isotoma erassicauda, men i spetsen afrundadc 

 (I. 12 mc). 



Hoppgaffeln bäres, dä den ar i hvila, horizontelt under abdomen med tänderna riktade framåt. På del 

 att den dock icke vid gående! skall hindra djuret, ar största delen af apparaten insänkt i en pa abdomens un 

 ilre vida befintlig ränna. Endast de yttersta spetsarna nä hos vis-a slägten framom denna ränna, men ligga da 

 på livar sin sula al' ventraltnlicn mellan den samma och benens basaldelar, lätt tryckta intill kroppen. Blott 

 hos några arter af Isotoma samt hos slägtena Achorutes, Xenylla, Triorna och Pseudachorutes nar gaffeln icke 

 fram till ventraltuben. 



Gaffeln skulle dock vara svår att bibehålla i sin horizontela ställning endast genom 'i, muskler, -om 

 förbinda dess basaldel med balen, men för den saken ar sörjdt genom ett annat, för Poduriderna äfvenledes 

 egendomligl organ, beläget i ofvannämnda abdominalränna mellan gaffelns fästpunkt och ventraltuben. Detta 

 organ ti. 13, VI. 30, X. 5), som jag kallat gaffelhake, hamulus, och som förut al' flere författare blifvit beskrifvet, 

 består af en främre och undre uppsvälld och ninsknlos del, corpus (I. 1.'! er), bakom och ofvanpå hvilken be- 

 finna si»- tvenne kitincylindrar, rami (1. 13 r), äfvenledes genomborrade af muskler. Dessa äro i utkanterna for- 

 sedda med flere, vanligen .«' eller 4 reguliera inskärningar. Den främre, uppsvällda delen är besatt med ett eller 

 annat styfl har och vanligen kortare än de båda cylindrarna (VI. 30 ra), utom hos Sminthurinm, der etl alldeles 

 motsatt förhållande cger rum. Dä nu gaffeln icke behöfver användas, böjes den framåt rnot gaffelhaken, denna 

 passar da fullkomligt in i vinkeln mellan gaffelbenen, och i de nyssnämnda inskärningarna pa gaffelhakens kitin- 

 cylindrar synas motsvarande kitinlameller vid gaffelbenens bas ingripa. Om äter djuret vill göra etl språng, bi 

 frias gaffeln ögonblickligen frän haken och svänges med så stor hastighet och styrka bakat, att leda djuret dervid 

 uppkastas till en stundom ratt betydlig höjd öfver det föremal, på livars yta det befann sig. Dessa -a kallade 

 hopp företagas dock sällan, om ens någonsin, utan att djuret oroas, men då kunna somliga, t. ex. arter af släg- 

 tet Macrotoma, göra en mängd hopp omedelbart efter hvarandra. Da djuret äter när ett fast föremal, återtager 

 gaffeln sin vanliga ställning. Uni vissa Poduriders förmåga att omedelbart efter ett sådant språng fasta si» vid 

 en vertikal yta, och om den rol, ventraltuben dervid kan anses spela, har i det föregående blifvit taladt, och 

 återstår nu endast att kasta eu blick på, huru olika hoppförmågan visar sig hos de (dika grupperna och slägtena 

 Starkast framträder val denna förmåga ho- Macrotoma, svagast hos slägtena Achorutes, Xenylla, Trimna och 

 Pseudachorutes, ehuru märkvärdigt nog äfven de med nästan rudimentär springgaffel försedda arterna af dessa 

 slägten stundom visa särdeles stor liflighet och hoppa vid minsta anledning, oaktadt man knappast kan begripa, 

 huru den obetydliga gaffeln ens skall kunna röra djuret från marken. 



Poduridernas mundelar hafva blifvit ganska utförligt behandlade af flere författare. På ett särdeles för- 

 tjenstfullt sätt hafva dessa delar hos Sminthurinerna blifvit beskrifua och aftecknade af Ltjbbock i hans första 

 uppsats »On the Thysanura», och Labouj.bene har lika noggrant redogjort för samma delar hos Anurida mari- 

 lini,i. Genom Meinerts uppsats om Campodem har dock ett nytt uppslag blifvit gifvet för betraktandet af 

 Poduridernas mundelar, i det han, säsom i det föregående är namndt, visar, att mundelarna hos Japyx äro på 

 samma gäng instuckna och bilande, samt tillägger, att beskrifningen af mundelarna hos detta slägte i allt vä- 

 sendtligt gäller för hela ordningen Thysanura, d. v. s. äfven for familjen Poduridm. Hetta ar också sä till 

 vida sant, att man åtminstone hos största antalet af Podurider återfinner de flesta af de af Meinert hos Japyx 

 funna delarne, äfvensom att mekanismen för dessa delars rörelse torde vara ungefärligen den samma hos Podu 

 riderna som hos Japyx, men afvikelserna äro dock, isynnerhet hos somliga former, särdeh s stora. 



Liksom hos Japyx ar munöppningen hos Poduriderna begränsad af en öfverläpp och eu tvådelad under 

 läpp, och i vinklarna mellan dessa förekommer i allmänhet ett par palper. Här innanför finner man ett par 

 mandibler, ett par maxiller och trenne organ motsvarande livad Meinert kallar tunga och bitungor, samt ull 

 stöd för allt detta eu särdeles konstrik ställning af kitinlister. Förmedels vid detta listverk fastade muskler 

 kunna alla dessa inre mundelar vid användandet mer eller mindre framskjutas. Blott den af Mi.imki omtalade 

 »Stöttepladen», som .-.kulle ligga emellan mandiblerna, har jag här icke kunnat återfinna. Deremol anser jag 

 det svagt kitiniserade gomhvalfvet ej böra förbises. 



Den har följande beskrifningen pa dessa delar är gjord efter Macrotoma vulgaris, men torde med n 

 obetydliga detaljförändringar kunna anses gälla tor Poduridernas hela grupp, med undantag af slägtena Tr 

 Anurida, Pseudachorutes och Anura. 



Ofverläppen, labrum (IV. 14 Ib), är nästan fyrkantig, framåt dock något afsmalnande och försedd med 

 jemförelsevis grofva, symmetriskt ställda borst. Dess främre kant, som synes något utviken, är fint tandad. 

 Den är genom en tydlig led skild Iran sjelfva munramen, som här utgöres af en starkt kitiniserad, bågformig 



