62 Sundvik, Ett af sättea för ekens spridniag i värt land. 1. XII. 1906. 



Tili en början antog jag. att de voro utvecklade genom 

 sädd, och fäste mindre uppmärksamhet vid dem. Sedän jag 

 genom samtal med Hera af gärdens invänare funnit, att de icke 

 hade den ringaste aning om tillvaron af dessa beständ, icke 

 eiis ägaren af gärden och hans vuxna söner, mäste jag antaga, 

 att en naturlig sädd här försiggätt, — men liiiru? 



Med kännedom därom, att ekollon ofta icke gro förrän äret 

 efter sädden, i synnerhet om nedgräfning af desamma icke 

 sker, mäste jag anse som sannolikt, att dessa ekollon utsätts 

 luisten är 1900. Nägra uppburo ännu det klufna skalet, upp- 

 lyft omkring en centimeter öfver marken. 



Ar 1900 var jag bosatt i Walkeala socken och var där i 

 tillfälle att päträffa ätminstone tvenne af som ollonspridare 

 ansedda fäglar: Kncifraga caryocatactes L. och Sitta europcea 

 L., hvilka detta är uppträdde i mängd. Jag anser som sanno- 

 likt, att det värit dessa eller liknande slags fäglar, som här i 

 Lojo ombesörjt utplanteringen af oUonen. Sannolikt hafva 

 Oarrulus-diYtevndi liknande seder. Skygga som alla dessa fäglar 

 äro, väga de icke knäcka frukterna i närheten af mäunisko- 

 boningen, utan föra sitt rof tili skogeu, där raältiden äger rum. 

 Härunder räkar ollonet falla tili marken, och enligt fäglars sätt 

 uppsökes icke alltid det förlorade, utan ett nytt afhämtas. 



Att tillgängen med största sannolikhet värit sadan, kunde 

 ses däraf, att aldrig en ekplanta befann sig i midten af en 

 äfven blott ett par tre meter vid, trädlös glänta, utan alltid 

 under själfva trädet eller närä detsamma, liksom hade frukten 

 fallit uppifrän trädet. 



Meu äfven tätt intill ett gärde, som skilde de bäda höj- 

 derna ät, funnos ätta ekplantor. Märkvärdigt nog befunno 

 sig dessa i alla ätta fallen aldrig pä andra ställen än där, hvarest 

 ett par gärdesgärdsstörar nedsatts. Fägeln har, anser jag, 

 här satt sig pä gärdesstörarna för att knäcka ollonet och för- 

 lorat detsamma. 



Säsom allmän äsikt har dessutom uttalats, att en del af 

 ofvannämnda fäglar hafva som sed att, dä nöten eller ollonet 

 är för härdt, gräfva ned detsamma för att, sedän det börjat 

 gro och sälunda mjuknat, äter uppsöka det. Detta senare 



