"2. XII. 1905. Häijyen. Tva fall af sainmauväxning hos träd. 47 



om 2 — 4 mm tjocklek gätt förlorade, Pä ena sidan har den 

 fastvuxna kvistens märg frampreparerats, och man kan tyd- 

 ligt följa den brana märgen tvärs öfver stammen ut i den lilla 

 kviststump, som ännu finnes pä stammens motsatta sida (fig. 3). 

 Denna stump är alltsä fortsättningen pä den fastvuxna kvisten. 



Pä samma snittyta (fig. 3) ser man ofvan och under kvis- 

 ten tvenue pä snedden genomskurna märgpartier (a), hvilka 

 igenfinnas pä den tillhörande lösa biten, där afständet dem 

 emellan likväl är öfver 1 cm kortare. Dessa märgpartier höra 

 tydligen tili märgen i en och samma stamdel, hvars centrala 

 partier böjt sig kring kvisten. Pä den motsatta snittytan ser 

 man blott ett enda märgparti. Den här befintliga stamdelen 

 har säledes städse värit rak och fär väl därför betraktas sä- 

 som hufvLidstammens fortsättuing; dess diameter är äfven 

 2 — 3 ram större än grenens. 



Kvisten har säledes räkät in i en grenvinkel, Orsaken 

 härtill kan dock icke med säkerhet utrönas. Möjligt är, att 

 den tili följd af trängt utrymme eller i brist pä Ijus böjt sig 

 tillbaka mot stammen. Att björken i själfva verket uppspirat 

 i ett tätt snär, framgär af formen pä en liten kvist, som ut- 

 gär frän den fastvuxna kvisten omkr. 4 dm nedanför samman- 

 växningsstället. Den lilla kvisten är uämligen vid basen platt 

 hopklämd, i det den befunnit sig emellan tvä andra kvistar, 

 hvilka efterlämnat oförtydbara märken. 



Äfven kan man tanka sig, att den fastvuxna kvisten ge- 

 nom yttre väld af nägon genom snäret framträngande män- 

 niska eller betande djur, t. ex. älgar, som i trakten värit sedda 

 ilera är, ofrivilligt bragts in i grenvinkeln. Tvenne delvis öf- 

 vervallade och tili färgen mörka ärr pä den fastvuxna kvisten 

 visa, att människor eller större djur hafva uppehällit sig i när- 

 heten af björken. 



I grenvinkeln har kvisten under bläsigt väder antagligen 

 skafvat emot stammen och greuen samt ästadkommit sär med 

 ätföljande nybilduing af celler. Mähända har säret nägra 

 gänger upprifvits, innan kvisten sä fast inklämts, att friktion 

 ej mer kunnat komma i fräga. Möjligt är äfven, att kvistens 

 tryck mot de tillstötande stamdelarna hos dessa päskyndat 

 tillväxten i tjocklek, sä att korken spruckit och skjutits 



