2. XII 1905. RenvaJl. Ornitologiska iakttagelser i Enare. 63 



däremot erbjuder det ingen svärighet att skjuta honan frän un- 

 gariia, da de äro smä, ty hennes moderskärlek är starkare än 

 hennes skygghet. 



Ifall salskraken, förrän äggkullen blifvit fulltaligt lagd, 

 märker, att dess bo blifvit upptäckt af en människa, öfvergifver 

 den geiiast detsamma och värper äterstoden af äggen i nägot 

 kuipbo. Iivari frän den utan vidare, tack väre sin hvassa näbb, 

 fördrifver den rättmätiga ägarinnan. Därför anträffar mau ej 

 sä säilän, enligt hvad allniogen försäkrat, bon med salskrak- och 

 knipägg hopblandade om hvarandra. Äfven kuUar af säväl 

 knip- som salskrakungar under en salskrakhonas ledning sä- 

 ger sig allmogen ha iakttagit. Salskrakhonan äger äfven ett 

 knorrande varningsrop, som mycket päminner om kniphonans, 

 ehuru det är mindre sträft och, sä att säga, mer dämpadt. 



Salskrakhonan lefver för öfrigt i fred med änderna. Sä 

 fann jag i en liten vik af Mustajärvi sjö en bläsand- och en 

 salskrakkull i ali vänskaplighet tillsamman söka sin föda. Dä 

 jag närmade mig med bäten, sam först bläsandhonan ut, plas- 

 kande med vingarna, och därpä salskrakhonan pä samma sätt. 

 Bläsandungarna följde efter modern, men salskrakungarna stan- 

 nade kvar. Emellertid ville jag ej skjuta i kulien för att ej 

 onödigtvis sara, utan jag närmade mig ytterligare med bäten i 

 hopp om att kulien skuUe sprida sig och jag sälunda bli i 

 tillfälle att fälla en enda dununge. Men plötsligt dök hela 

 kulien pä en gäng — och var försvunnen. Endast en liten 

 krusning här och där pä vattenytan visade mig stället, där 

 nägon unge för nägon sekund stack näbben upp för att andas. 

 Ungarna äga nämligen en alldeles otrolig färdighet i att dyka 

 och en rent af häpnadsväckande förmäga att kunna gömma 

 sig mellan vattenväxter och rötter vid stranden, ty de gä ej 

 upp pä land. Lika hastiga och kvicka i sinä rörelser som ett 

 möss är pä land äro dessa ungar vid ett tillfälle sädant som 

 detta i vattnet. Att nu fä korn pä en unge och hinna skjuta 

 var otänkbart. Efter nägra minuter hade alla ungarna gömt 

 sig, och huru vi än sökte bland vattenväxterna vid stranden, 

 huru vi än plaskade med ärorna för att skrämma nägon unge 

 ut, voro och förblefvo de borta. Ej en enda unge päträffade 

 vi numera. 



