13. V. 1906. Smidnk. Biologiska iakttagelser angäeude liumlorna. 159 



aHägsna sig. Da vägen gick läugs en i hallonbusksnär upp- 

 trampad gängstig, besöktes sä godt som alla bara platser (Ibt- 

 spar af kreatur), äfven om de voro blott nägra fä decimeter 

 aflägsiia frän hvarandra. 



Säkert är dock, att humlorua i detta sitt flygsätt äga ett 

 godt skydd gentemot insektätande fäglar, som ju för det mesta 

 fänga sinä rof pä öppna platser, resp. frän högre belägna träd- 

 grenar, ocb aldrig, sävidt jag iakttagit, pä marken nere i 

 busksnär. Visserligen är en fara för handen. En fiugsnap- 

 pare t. ex. kimde pä en lägt belägen plats infänga hun- 

 draden af liumloi-, den ena efter den audra, om dess vana vore 

 sadan. Jag tror att detta säilän liänder, 



Detta flygsätt utgör äfven ett skydd för boet, som icke 

 sä lätt upptäckes. I början gjorde jag en mängd onyt- 

 tiga gräfningar efter humlebon i den tanke, att ett sädant 

 rastställe vore orten för boet. Det förefaller mig därför, som 

 om denna liumlornas sä sällsamma egenhet kunde tjäna tili att 

 vilseleda en del af deras fiender. Da liumlan lämnar sin all- 

 farväg, kastar den sig vanligen med ett ryck i luften och är 

 försvunnen. 



Säsom nämndt liafva de iakttagna humlorna värit af 

 olika slag. Bomhus lapidariAis, B. terrestris och B. silvarum 

 har jag kunnat igenkänna; sannolikt föra de flesta species sam- 

 ma lefnadssätt. 



Gäller denna liumlornas egenhet en sträfvan att sä myc- 

 ket som möjligt dölja sig under färden frän och tili betes- 

 platserna, sä är det icke att undra, att de sluttningar, som sä- 

 lunda valjas, äro de, hvilka i möjligaste män äro beskuggade. 

 I Bromarf var höjdens sträckning NE tili SAV, och den ät 

 NW vettande, af löfskog beskuggade sluttningen var tämligen 

 fuktig. I Ikalis användes en gammal brant Strandvall, vettande 

 ät norr och bevuxen med gamla aspar, alar och enar. I Lojo 

 (Pulli) användes den norra, den södra och den Östra slutt- 

 ningen af en 15 meter hög höjd, som brant stupade mot sjön 

 at Öster, likasä ställvis brant ät ängar i norr. Den södra slutt- 

 ningen var mindre brant, tätt bevuxen med furor, gräal och 

 tätä snär bildande, höga enar med kala stammar. Här gick 

 vägen tätt intill marken frän stubbe tili stubbe ('resp. rishög) 



